Справа № 286/3555/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Невмержицького С. С.

з секретарем Аврамчук Л. В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Овручі справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Овруцька державна нотаріальна контора про усунення спадкоємця від права на спадкування , -

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом та просила суд встановити факт умисного ухилення ОСОБА_5 від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, який перебував в безпорадному стані через похилий вік, усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_6, який помер 18.01.2018 року, як такого що умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцю.

Свої вимоги мотивувала наступним.

18 січня 2018 року помер батько позивача та відповідача ОСОБА_6, який постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. На день смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 1 /2 частину будинку по вул. Князя Олега,16 в м. Овруч Житомирської області.

Спадкоємцями за законом першої черги є позивачка та ОСОБА_2 відповідач по справі, які у встановлений Законом строк звернулися до Овруцької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, після смерті батька ОСОБА_6

Вважає, що відповідач має бути усунений від права на спадкування за законом після померлого батька, оскільки за його життя та під час його тяжкої хвороби він ухилялися від надання йому необхідної допомоги. З серпня 2008 року по 18.01.2018 року відповідач жодного разу не відвідав батька за місцем проживання, не телефонував, не надав жодної допомоги на неодноразові звернення батька, щодо надання такої допомоги.

Позивачка у судове засідання не з»явилася, але надала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в заяві, просить позов задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування заперечень вказували на те, що батько не перебував у безпорадному стані. Він дійсно був похилого віку, але не був інвалідом, до дня смернті самостійно ходив. Батько майже не хворів, мав гарний стан здоров»я, самостійно виконував невелику роботу по господарству, побутовому ремонту та інше. Відносини з батьком були нормальні, протягом всього часу вони спілкувалися, періодично бачилися. Батько отримував достатній розмір пенсії в сумі 2172 грн., але не зважаючи на це, він інколи допомогав йому матеріально.

Відповідач надав письмовий відзив (а.с.50-51), в якому вказував, що повністю не погоджується з тим, що зазначено в позові.

Представник тртетьої особи в судове засідання не з»явився, але надав лист про розгляд справи без їх участі, щодо винесення остаточного рішення покладається на погляд суду.

Суд, заслухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами ст. ст. 1222, 1224 ЦК України.

18 січня 2018 року помер ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії I-ТП № 327717 виданого 18.01.2018 року (а.с.11).

На день смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку №16 по вул. Фрунзе (ОСОБА_7) в м. Овруч Житомирської області, яка належала йому на праві приватної власності, що підтверджується копією договору на право забудови будинку (а.с.14).

Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Позивачка та відповідач являються дітьми ОСОБА_6, є спадкоємцями першої черги за законом, і в установлений законом строк прийняли спадщину, подавши вчасно заяву про прийняття спадщини за законом до Овруцької державної нотаріальної контори.

Довідка, видана 24.07.2018 року державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори ОСОБА_8, свідчить про те, що ОСОБА_4 дійсно являється спадкоємцем за законом в ? (одній другій) частці після померлого 18 січня 2018 року батька ОСОБА_6, у зв»язку з тим, що вчасно, у встановлений законом строк, подала заяву про прийняття спадщини за законом до Овруцької ДНК (а.с.17).

Згідно довідки від 08.08.2018 р. № 7777, виданої КП «ОСОБА_1 місто» Овруцької міської ради Житомирської області, ОСОБА_6 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3 по день смерті 18.01.2018 року. В даному будинку зареєстровані: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.13).

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2, за життя батька ОСОБА_6 ухилявся від надання йому необхідної допомоги, який через похилий вік, хворобу був у безпорадному стані, мав повні 89 років та потребував постійної сторонньої допомоги у всіх сферах життя та побуті, не відвідував батька за місцем проживання, не надавав жодної допомоги на неодноразові звернення батька. Відповідачем не надавалась допомога і в періоди хвороб спадкодавця, в тому числі коли батько зламав руку і місяць перебував у гіпсі, відповідач був повідомлений про безпорадний стан батька, але навіть не відвідав хворого батька, а тому відповідач має бути усунений від права на спадкування за законом після померлого батька.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК Україниза рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п'ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз»яснень, наданих судам у пункті 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов»язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов»язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов»язку.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Стаття 51 Конституції України закріплює обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Позивач вказувала, що батько хворів та потребував стороннього догляду, який він отримував лише від своєї дочки (позивачки) та рідної доньки позивачки, а не від сина (відповідача).

Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача та відповідача надали суперечливі показання, які різняться між собою та не доводять факту перебування спадкодавця у безпорадному стані та потребу сторонньої допомоги .

Верховний Суд у своїй постанові від 17.10.2018 року по справі № 200/21452/15-ц зауважив, що безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах.

На підтвердження перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані позивачем надані наступні медичні документи, а саме: картка амбулаторного хворого ОСОБА_6, який за життя відвідував лікарів Овруцької районної поліклінніки (а.с.19-32).

Зазначені докази свідчать про наявність у ОСОБА_6 певних захворювань у зазначений період (2008-2018 роки), але не підтверджують і не вказують в достатній мірі на факт перебування ОСОБА_6 саме у безпорадному стані.

Під час розгляду справи також не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо ухилення відповідача від утримання ОСОБА_6

З довідки № 6666 від 18.10.2018 року виданої Овруцьким об»єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області слідує, що ОСОБА_6 знаходився на обліку в Овруцькому ОУПФУ та отримував пенсію за віком в розмірі 2172,89 грн. (а.с.52).

Отже, доказів того, що спадкодавець перебувала у безпорадному стані, додатково потребував допомоги та просив про неї у відповідача, а також те, що відповідач, маючи змогу надати допомогу, умисно ухилялась від її надання, матеріали справи не містять.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як було зазначено у рішенні вище, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування, чого в судовому засіданні при розгляді даної справи доведено та встановлено не було, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати, у виді судового збору, суд розподіляє відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та у зв'язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, який ним сплачено до подання позову.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 202 СК України, ст.ст. 1216, 1217, 1261, 1223, 1224 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення спадкодавця від права на спадкування за законом відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.03.2019 року.

Суддя: ОСОБА_10