Дата документу 25.11.2019
ЄУ № 420/889/19
Провадження №2/420/540/19
25 листопада 2019 року Новопсковський районний суд Луганської області
в складі: головуючого судді Проньки В.В.,
за участю секретаря судового засідання Колесник Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою, в якій просить здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, визнавши за нею право власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 05.06.1993 року по 10.02.2017 рік перебувала з відповідачем зареєстрованому шлюбі. Відповідно до рішення суду шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти 14.06.2011 року ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою, АДРЕСА_1 , про що було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок на ім`я чоловіка ОСОБА_2 .. Провести розподіл спільного майна у досудовому порядку відповідач категорично відмовляється, оскільки вважає, що будинок належить лише йому одному, так як зареєстрований на його ім`я.
10.06.2019 відповідно до ухвали суду було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 08 липня 2019 року.
08.07.2019 року розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого судді по справі у черговій відпустці.
30.08.2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Позивач та представник позивача до судового засідання не з`явились, представник позивача до суду надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач до судового засідання не з`явився, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надав. Відзив на позовну заяву не надав, зустрічну позовну заяву до суду не пред`явив.
Оскільки про час і місце проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, з 05.06.1993 року по 10.02.2017 рік сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до рішення Новопсковського районного суду від 13.12.2016 року шлюб між ними розірвано.
В період спільного подружнього життя, за спільні кошти 14 червня 2011 року подружжям був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок на ім`я відповідача ОСОБА_2 .
Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було.
Нормами ст. ст. 57, 60 СК України встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.
Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені у статті 60 СК України).
Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.
Водночас, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Отже, в даному випадку тягар доказування обставин щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний житловий будинок покладається на відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма права закріплена і в ст. 372 ЦК України: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
На підставі викладеного, з урахуванням обставин справи, відсутності заперечень відповідача проти позову, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про поділ майна подружжя та визнання за ОСОБА_1 права на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки його право власності на Ѕ частину будинку підтверджено свідоцтвом про право власності на житловий будинок САЕ № 478602 від 14.06.2011, видане виконкомом Новопсковської селищної ради, та здійснена державна реєстрація прав згідно витягу 30916017 від 10.08.2011 року власності .
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовій збір , понесений нею при зверненні до суду у сумі 384,20 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 77-81, 89, 133, 137, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 12.02.2004, місце проживання: АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою, АДРЕСА_1 .
Залишити житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В задоволенні решти вимог відмовити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 12.06.1996, місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 12.02.2004, місце проживання: АДРЕСА_1 , 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири грн 20 коп.) в рахунок відшкодування понесеного судового збору.
Представник позивача: Компанієць Вячеслав Валерійович , який здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛГ №000030 від 03.04.2014, договору про надання правової допомоги № 0021 від 18.05.2019, ордеру на надання правової допомоги серії АА № 023698 від 18.05.2019, вул Українська 77, смт. Новопсков Луганської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається до Луганського апеляційного суду через Новопсковський районний суд Луганської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: В.В. Пронька