П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року м. Київ

Справа №754/4520/15-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 06 березня 2019 року

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

треті особи ОСОБА_4, П'ятнадцята Київська державна нотаріальна контора

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Саламон О.Б. 25 жовтня 2018 року, повний текст рішення виготовлено 07 листопада 2018 року в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, П'ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №754/4520/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/2666/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Саламон О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, П'ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту батьківства та визнання права на спадкове майно та, відповідно, ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилався на те, що в липні 2014 року він звернувся до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини як спадкоємець першої черги за правом представлення після смерті своєї бабусі - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року і після смерті якої залишилась АДРЕСА_1. Право на отримання спадщини після смерті спадкодавця за правом представлення випливає із права ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року, як спадкоємця першої черги за законом на отримання спадщини після смерті своєї матері - спадкодавця, якби він був живим на час відкриття спадщини, проте державний нотаріус П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, посилаючись на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відмовив позивачу ОСОБА_6 в оформленні спадщини, мотивувавши неможливістю встановлення родинного зв'язку спадкодавця та позивача через ненадання останнім доказів родинних стосунків зі спадкодавцем. Вказана нотаріусом неможливість встановлення родинного зв'язку між позивачем та спадкодавцем пов'язана з тим, що у свідоцтві про народження позивача його батьком вказано ОСОБА_10, тоді як син спадкодавця був ОСОБА_9. Дані розбіжності у свідоцтві про народження позивача виникли в зв'язку із тим, що на час народження позивача, ОСОБА_4 (матір позивача) та ОСОБА_9 офіційно не перебували в шлюбі, при цьому з 1991 року проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В зв'язку з цим, при народженні позивача запис про його батька в книзі записів народжень проводився за прізвищем його матері - ОСОБА_4, а ім'я, по батькові та національність батька дитини записувались за її вказівкою, у відповідності до вимог діючого на той час Кодексу про шлюб та сім'ю України, тобто матір позивача вказала ім'я, по батькові батька позивача - ОСОБА_9, який ніколи не заперечував свого батьківства, він знав, що його на той час цивільна дружина була від нього вагітна і чекав на народження своєї дитини. Відразу після його народження, ОСОБА_9 разом зі своєю на той час цивільною дружиною та ним, позивачем, переїхали разом проживати до його матері - спадкодавця, яка проживала на той час ІНФОРМАЦІЯ_1, де разом проживали як одна сім'я разом із спадкодавцем, і спільно виховували свою дитину. В подальшому, 20 грудня 1995 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 офіційно зареєстрували шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Згодом, у 1999 році спадкодавець отримала квартиру АДРЕСА_2, після чого вся сім'я разом із спадкодавцем переїхали проживати за її адресою, де і ростили та виховували його, позивача спільно, також в цьому їм допомагала його бабуся - спадкодавець. За свого життя ОСОБА_9 не подавав до органів реєстрації актів цивільного стану заяви про визнання батьківства в зв'язку з тим, що його батьки не вбачали в цьому необхідності, оскільки ОСОБА_9 ніколи не ставив під сумнів свого батьківства. Запис даних по батькові в свідоцтві про народження позивача відповідав даним ОСОБА_9, а материнське прізвище дане позивачу при народженні, його батьки змінювати не збирались. ІНФОРМАЦІЯ_5 року батько ОСОБА_9 помер, проте навіть після його смерті він, позивач, разом з матір'ю ОСОБА_4 та спадкодавцем продовжували разом проживати в квартирі спадкодавця. Викладені факти в своїй сукупності підтверджують факт того, що батьком позивача був ОСОБА_9, померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Просить встановити факт, що ОСОБА_9, померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 року, є його рідним батьком та визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме двокімнатну АДРЕСА_1 в порядку спадкування як спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті бабусі, ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Позивач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є спадкоємицею рідної сестри, ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Після її смерті відкрилася спадщина. Звернувшись до нотаріальної контори, було подано заяву про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу та наявності спору щодо черговості спадкування за законом спадкоємців. Просила визнати право власності на спадкове майно, а саме - частину АДРЕСА_3.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, П'ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту батьківства та визнання права на спадкове майно, - задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_9, померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 року, є рідним батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на спадкове майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 загальною площею - 52, 41 кв.м, у тому числі житловою площею - 29,50 кв.м в порядку спадкування як спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті бабусі, ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, на частину квартири за адресою: АДРЕСА_5, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду. представником відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_11, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити а позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 та її представникОСОБА_5, яка діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3., підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_12, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_4, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом.

Відповідно до п. 3 зазначеної Постанови, підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до їх народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Встановлено, що на час народження позивача ОСОБА_6, його батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі, спільної заяви про народження дитини не складали та відомості про дитину здійснювалися зі слів матері.

Як убачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва 31.10.1995 р., ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 року, про що зроблено відповідний актовий запис №1102. В графі «батько» вказаний ОСОБА_10 (т.1 а.с.13).

Отже, суд першої інстанції вірно керувався нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року.

У відповідності до ст.53 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, який був чинним на час виникнення даних правовідносин, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою у шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

За аналізом наведених правових норм можна зробити висновок, що згідно зі ст. 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що кожна з зазначених юридично значимих обставин є необхідною і достатньою для встановлення факту батьківства.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до ч.1 ст.130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду.

В судовому засіданні апеляційного суду третя особа мати позивача - ОСОБА_4 пояснила, що проживала разом з ОСОБА_9 в неофіційному шлюбі, від якого в 1993 році народився син ОСОБА_13. Згодом, в 1995 році вони зареєстрували шлюб, при цьому хоча ОСОБА_9 і не був зареєстрованим у Книзі реєстрації народжень батьком дитини, насправді ніколи не заперечував свого батьківства, брав участь в утриманні та вихованні спільної дитини.

Крім цього, факт родинного зв'язку підтверджується поясненнями наданими в судовому засіданні суду першої інстанції свідків - ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_19, які зазначили, що жодним чином ніколи не виникало непорозумінь з приводу того, що батьком ОСОБА_6 є ОСОБА_9 Крім того пояснювали, що ОСОБА_9 ніколи не заперечував свого батьківства, він знав, що його на той час цивільна дружина була від нього вагітна і чекав на народження своєї дитини. Відразу після народження, ОСОБА_9 разом зі своєю на той час цивільною дружиною - матір'ю Позивача та Позивачем, переїхали разом проживати до його матері - спадкодавця, яка проживала на той час ІНФОРМАЦІЯ_1, де і ОСОБА_9 та ОСОБА_4 проживали, як одна сім'я, разом із спадкодавцем, спільно виховуючи свою дитину - позивача. В подальшому, 20 грудня 1995 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 офіційно зареєстрували шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Згодом, у 1999 році спадкодавець отримала квартиру АДРЕСА_2, після чого вся сім'я разом із спадкодавцем переїхали проживати за її адресою. В даній квартирі ОСОБА_6 разом зі своє матір'ю проживає по сьогоднішній день. ОСОБА_9 та ОСОБА_4 ростили та виховували ОСОБА_6 спільно, також в цьому їм допомагала його бабуся - спадкодавець. За свого життя ОСОБА_9 не подавав до органів реєстрації актів цивільного стану заяви про визнання батьківства в зв'язку з тим, що батьки ОСОБА_6 не вбачали в цьому необхідності, оскільки ОСОБА_9 ніколи не ставив під сумнів свого батьківства щодо ОСОБА_6

Тобто, в судовому засіданні допитані спільні родичі та знайомі позивача, ОСОБА_9 та спадкодавця, зокрема: ОСОБА_17 - дядько батька позивача по лінії його матері, тобто спадкодавця та брат спадкодавця; ОСОБА_20 - друг дитинства батька позивача; ОСОБА_21 - подруга спадкодавця; ОСОБА_22 - подруга спадкодавця; ОСОБА_18 - дружина двоюрідного брата батька позивача; ОСОБА_9 - рідний брат батька позивача та син спадкодавця.

Вказані свідки в судовому засіданні підтвердили вище викладені обставини щодо батьківства.

Суд першої іінстанції надав належну оцінку показам вказаних свідків та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_9 за життя визнавав ОСОБА_6 своїм сином, при цьому у свідоцтві про народження ОСОБА_6 у графі «батько» записаний ОСОБА_10, «по батькові» записаний «ОСОБА_10».

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 проживав з матір'ю ОСОБА_23 та зі спадкоємицею ОСОБА_8

В липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини як спадкоємець першої черги за правом представлення після смерті своєї бабусі - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року (надалі - спадкодавець).

Після смерті спадкодавця, серед майна, яке належало їй на праві власності за життя залишилась двокімнатна квартира АДРЕСА_6 загальною площею - 52,41 кв.м, у тому числі житловою площею - 29,50 кв.м (надалі - спірна квартира).

Право позивача ОСОБА_6 на отримання спадщини після смерті спадкодавця за правом представлення випливає із права ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року, як спадкоємця першої черги за законом на отримання спадщини після смерті своєї матері - спадкодавця, якби він був живим на час відкриття спадщини.

Проте, державний нотаріус П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, посилаючись на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відмовив позивачу ОСОБА_6 в оформленні спадщини.

Свою відмову державний нотаріус мотивував неможливістю встановлення родинного зв'язку спадкодавця та позивача через ненадання останнім доказів родинних стосунків зі Спадкодавцем.

Вказана нотаріусом неможливість встановлення родинного зв'язку між позивачем та спадкодавцем пов'язана з тим, що у свідоцтві про народження позивача його батьком вказано ОСОБА_10, тоді як син спадкодавця був ОСОБА_9.

Дані розбіжності у свідоцтві про народження позивача виникли в зв'язку із тим, що на час народження позивача, ОСОБА_4 (матір позивача) та ОСОБА_9 офіційно не перебували в шлюбі, при цьому з 1991 року проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Крім того, на час народження позивача ОСОБА_9 перебував за межами міста Києва.

В зв'язку з цим, при народженні позивача запис про його батька в книзі записів народжень проводився за прізвищем його матері - ОСОБА_4, а ім'я, по батькові та національність батька дитини записувались за її вказівкою, у відповідності до вимог діючого на той час ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 № 2006-VII (надалі - Кодекс про шлюб та сім'ю), тобто матір позивача вказала ім'я, по батькові батька позивача - ОСОБА_9.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року батько Позивача ОСОБА_9 - помер.

Проте, навіть після його смерті позивач разом з матір'ю ОСОБА_4 та спадкодавцем продовжували разом проживати в квартирі спадкодавця.

Наведене в своїй сукупності підтверджує факт того, що батьком позивача був ОСОБА_9, померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Даний факт також підтверджуються наявними у Позивача документами, зокрема:

- паспортом громадянина України, його свідоцтвом про народження тощо, згідно яких позивач по батькові походить від імені свого батька - ОСОБА_9;

- свідоцтвом про укладення шлюбу між батьками Позивача;

- наявністю у позивача оригіналу свідоцтва про смерть ОСОБА_9 та свідоцтва про смерть спадкодавця;

- довідкою форми № 3, виданою житлово-експлуатаційною конторою № 306 про те, що позивач зареєстрований та проживає в квартирі спадкодавця;

- довідкою Житлово-експлуатаційної контори № 306 про те, що позивач разом з матір'ю та ОСОБА_9 проживали разом в квартирі спадкодавця, тощо.

Також даний факт підтверджується висновком судово-генетичної експертизи (т.1 а.с.155-159), згідно з яким молекулярно - генетичним аналізом ДНК, виділеної із зразка рідкої крові громадянина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_24, ІНФОРМАЦІЯ_3, за локусами, розташованими на Y-хромосомі, виявлені ідентичні комбінації алелів для 17 з 17 досліджуваних локусів. Таким чином, в умовах проведеної експертизи при використанні наявних методик та обладнання встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 можуть бути родичами по чоловічій лінії.

У судовому засіданні ОСОБА_3 заявлено клопотання про призначення повторної судово - медичної експертизи про встановлення факту чи можуть бути родичами по чоловічій лінії ОСОБА_9 та ОСОБА_6, мотивуючи тим, що зважаючи на проведений молекулярно - генетичний аналіз ДНК, результати дослідження не можна брати за основу як доказ, що безсумнівно підтверджує батьківство.

Статтею 4 Закону України «Про судову експертизу» встановлено, що правильність висновку судового експерта забезпечується можливістю призначення повторної експертизи, яка доручається іншому експерту, експертам.

Стаття 113 ЦПК України передбачає призначення додаткової і повторної експертизи, при цьому аналіз норм цієї статті передбачає, що додаткова експертиза може бути призначена, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним; повторна експертиза може бути призначена, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, яка доручається іншому експертові (експертам).

Як убачається з матеріалів справи, у судовому засіданні судом першої інстанції було допитано в режимі відеоконференції експерта КУ Одеського обласного бюро судово - медичної експертизи щодо надання роз'яснення відповідей наданих експертами в результаті проведеної експертизи та, зокрема КУ Одеського обласного бюро судово - медичної експертизи були надані письмові роз'яснення з приводу кількості використаних алелів у висновку експерта № 54 від 16.06.2016 р., в яких зазначено, що виявлена у тексті висновку експерта друкарська описка ( замість «17 з 17», необхідно «16 з 16») жодним чином не впливає на кінцевий результат та висновки проведеної експертизи. З урахуванням даних обставин інформують, що при виконанні експертизи дійсно було досліджено 16 локусів і виявлені ідентичні комбінації алелів для 16 з 16 досліджуваних локусів, розташованих в Y-хромосомі, у зв'язку з чим у висновку експерта № 54 від 19.05.2016 р. вірною слід вважати замість фрази: «за локусами розташованими на Y-хромосомі, виявлені ідентичні комбінації алелів для 17 з 17 досліджуваних локусів» фразу - за локусами розташованими на Y-хромосомі виявлені ідентичні комбінації алелів для 16 з 16 досліджуваних локусів (т.2 а.с.106).

Заявляючи клопотання про проведення повторної експертизи, ОСОБА_3 та її представником: - не наведено доказів, які свідчили про необґрунтованість висновку експерта; - не зазначено, в чому даний висновок суперечить іншим матеріалам справи.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність достатніх об'єктивних правових підстав для призначення у справі повторної судово - медичної генетичної експертизи і прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання.

Згідно із ст. 55 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері. А запис про батька дитини за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. При народженні дитини у запис у матері, яка не перебуває у шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім'я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Ч. 1 ст. 328 ЦК України закріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

В силу ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкодавцеві за життя належала квартира АДРЕСА_6, що в свою чергу підтверджує право позивача ОСОБА_6 на успадкування даного майна, але правовстановлюючий документ на це майно у позивача відсутній.

При цьому, оспорювання ОСОБА_3 факту батьківства ОСОБА_6, а також його майнового права на зазначене спадкове майно та відсутність на нього правовстановлюючого документу унеможливлює реалізацію майнових спадкових прав позивачем як спадкоємцем першої черги за правом представлення.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», спір про визнання права власності на спадкове майно є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада.

Крім цього, відповідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, визначено, що один із документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності.

Таким чином, в зв'язку з наявним майновим спором способом захисту цивільного права позивача в даному випадку є подання до відповідача позову про встановлення факту батьківства та визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме належну спадкодавцеві за життя квартиру в порядку успадкування як спадкоємцем першої черги за правом представлення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_6 про встановлення факту, що ОСОБА_9, померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 року, є рідним батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та визнання за ОСОБА_6 права власності на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_7 в порядку спадкування як спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті бабусі, ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року та відповідно, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, на частину квартири за адресою: АДРЕСА_5, - відмовив.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та відмови в задоволенні позову ОСОБА_3, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна