РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/104/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/1333/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 липня 2019 року у складі судді Красовського О.О., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 12 липня 2019 року,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних зазначало, що між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за яким останній отримав грошові кошти на умовах їх повернення у визначений законом строк. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договори поруки. У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором по поверненню коштів, у нього утворилася заборгованість. Поручителями не було виконано письмову вимогу банку щодо виконання зобов`язання, не було повернуто грошових коштів. Просив суд солідарно стягнути з відповідачів наявну заборгованість та стягнути судові витрати.

Під час провадження справи в суді позивач зменшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідачів три відсотки річних за на суму заборгованості 10 656,48 дол. США, з яких 7 734,06 дол. США борг по тілу кредиту; 2 922,43 дол. США борг за відсотками., оскільки після звернення стягнення за предмет застави вказана сума кредиту не була погашена.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 02 липня 2019 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 18100,53 грн. 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань в межах строку позовної давності, про застосування якої позивач подав заяву; 1378 грн. судових витрат, а всього 19 478 грн. 53 коп. У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 вмотивоване положеннями закону, який визначає, що позов про стягнення заборгованості є безпідставним у тому разі, якщо в минулому рішенням суду вже було звернуто стягнення на майно, та обґрунтоване тим, що виконавче провадження №22039135 з примусового виконання виконавчого листа №2-506/10, виданого Рівненським районним судом Рівненської області 18.10.2010 р. у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення було закінчено з підстав фактичного повного виконання рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних за невиконання зобов`язання мотивоване передбаченим законом обов`язком боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити також три проценти річних від простроченої суми в межах трирічної позовної давності, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителів обґрунтоване тим, що порука за договором поруки №0608/01/ДП/2 від 02.08.2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , та за договором поруки №0608/01/ДП/1 від 02.08.2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки вимогу до поручителів про повернення заборгованості кредитор пред`явив більш, ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов`язання.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що порушує його права в частині стягнення 18100,53 грн., ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що ухвалою судді від 25 травня 2016 року було закрито провадження у справі № 570/104/16ц за аналогічним позовом про стягнення заборгованості. Додає, що Банком не було надано жодних пояснень відносно того, де ділося передане у заставу Банку майно. Вважає, що не має заборгованості перед Банком, адже ще у 2010 році позивачу передано заставне майно, яке належало ОСОБА_1 , і вартість цього майна перевищувала суму заборгованості, стягнутої рішенням суду. Доводить, що вказана в оскаржуваному рішенні заборгованість по 3% річних є штучно створеною, оскільки ухвалюючи рішення по справі № 2-506/10 суддя Красовський О.О. не врахував умов договору поруки. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі, а також направити подання до прокуратури Рівненської області про внесення до ЄДР відомостей щодо ЗАТ КБ «ПриватБанк» за попередньою кваліфікацією ознак ч.4 ст.190, ст. 384 КК України.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві АТ КБ «ПриватБанк» вважає апеляційну скаргу безпідставною, просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_1 та поручителів ніким не оскаржено, а тому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Cудом встановлено, що 02.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0608/01, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 22 500 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 24.07.2009 року. Згідно п.1.2. кредитного договору, кредит надається позичальнику на споживчі цілі. Пунктом 3.1. Кредитного договору встановлено, за користування Кредитом позичальник сплачує банку проценти у розмірі 16 % річних. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, винагороди, штрафи та пені в обумовлені договором терміни. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору, у випадку несвоєчасного погашення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,2% від суми непогашеного платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за яких сплачується пеня.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами був укладений договір застави автотранспорту №0608/01/ТЗ від 02.08.2006 р. та №0608/01/ТЗ від 14.08.2007 р.

Окрім цього, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором того ж дня, 02.08.2006 року, між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №0608/01/ДП/2, а також між Банком та ОСОБА_2 договір поруки №0608/01/ДП/1.

За договорами поруки поручителі взяли на себе зобов`язання перед Банком відповідати за зобов`язаннями боржника, що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов`язань.

ЗАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі. Натомість позичальник допустив порушення виконання своїх зобов`язань перед Банком, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Рівненського районного суду Рівнеснької області від 20.09.2010 року у справі № 2-506/10 позов задоволено та передано ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення в ОСОБА_1 належного йому заставленого майна та зверненуто стягнення на майно, що є предметом застави за кредитним договором №0608/01 від 02.08.2016, а саме: автомобіля «Renault Magnum 420 (рік випуску 1996, державний номерний знак НОМЕР_1 ) та напівпричепа «Krone» (рік випуску 1995, державний номерний знак « НОМЕР_2 ). За рахунок вартості предмета застави підлягали задоволенню вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором ку у загальній сумі 13 176, 71 доларів США, що станом на 12.05.2010 становило за курсом НБУ 104 437 грн. 29 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Рівненського районного управління юстиції Сельвестюк О.В. закінчено виконавче провадження №22039135 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання зазначеного рішення суду, з підстав, зазначених у п.8 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом.

Звертаючись до суду з даним позовом, з врахуванням зменшення позовних вимог, Банк обґрунтовував свої вимоги тим, що заборгованість за кредитним договором не була погашена в повному обсязі, про що відповідачам було надіслано відповідне повідомлення від 14.12.2015 р.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом станом на 13.02.2019 року, її розмір становить 10 656,48 дол. США, з яких 7 734,06 дол. США - борг по тілу кредиту; 2 922,43 дол. США - борг за відсотками.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Разом з тим, у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду розтлумачила положення ЦК України таким чином, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, а також не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій і процентів, передбачених умовами договору та ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, звертаючись із першим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового стягнення у повному обсязі за кредитним договором тіла кредиту, заборгованості за процентами та пені, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно на погашення такої заборгованості засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Якщо в рішенні суду вказана заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (дострокове стягнення), то невиконання такого рішення не зумовлює виникнення у кредитора права на стягнення процентів та пені, передбачених кредитним договором. У кредитора (стягувана) виникає право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Наданий банком розрахунок заборгованості за кредитном договором ОСОБА_1 не спростував належними та допустимими доказами, а тому у Банку наявне право про стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов"язання в межах строку позовної давності на підставі положень ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з цим, апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, про безпідставність стягнення з нього на користь Банку трьох відсотків річних.

Покликання апеляційної скарги на те, що при розгляді справи судом не було встановлено куди ділося заставне майно, передане Банку у 2010 році, і вартість якого перевищувала суму заборгованості, стягнутої рішенням суду, апеляційний судом не беруться до уваги, оскільки ОСОБА_1 такі аргументи не підтвердив жодними доказами, не довів, що реалізацією заставного майна погашена вся сума заборгованості.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Боймиструк С. В. підпис Гордійчук С. О.

Копія вірна: суддя

Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.