Дата документу 18.01.2019 Справа № 333/794/18
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 333/794/18 Головуючий у І-й інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/390/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2. (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1): 2418 грн. 49 коп. - 3% річних від простроченої суми за період з 16 лютого 2015 року до 16 лютого 2018 року; 21 579 грн. 67 коп. - інфляційні втрати за період з 16 лютого 2015 року до 16 лютого 2018 року; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 28.04.2006 року до 12.06.2013 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 Під час шлюбу, а саме 13.01.2011 року, за спільні кошти позивачем та відповідачем був придбаний автомобіль «RenaultKangoo», державний номер НОМЕР_2. У зв'язку з тим, що відповідач продав вказаний автомобіль без згоди позивача, остання звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідача 1/2 частки коштів отриманих ним від продажу автомобілю.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2014 року з відповідача стягнуто на користь позивача 27 815 грн. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.11.2014 року вказане рішення залишено без змін.

У зв'язку з примусовим виконанням вказаного рішення, позивачу був виданий виконавчий лист № 333/4981/13 від 11.11.2014 року про стягнення з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1 27 815 грн., який державним виконавцем був направлений на виконання за місцем роботи відповідача до КП «Водоканал».16.01.2015 року із заробітної плати відповідача на користь позивача за вказаним виконавчим листом було стягнуто тільки 942 грн. 84 коп. Листом від 28.01.2018 року на запит до КП «Водоканал» позивач отримала відповідь про те, що у зв'язку з тим, що загальний розмір відрахувань зі стягнення аліментів за виконавчими листами щодо ОСОБА_2 фактично складає 50% заробітної плати, відрахування за постановою ВП № 45556571 від 01.12.2014 року не відбувається через досягнення встановленого Законом максимального загального розміру відрахувань з заробітної плати. При цьому зроблено посилання на ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв'язку з тим, що у позивача виникають збитки у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення з нього на користь позивача суми - 27815 грн., просила стягнути з відповідача інфляційні втрати та річні відсотки з 16 лютого 2015 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції з посиланням на судову практику.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2014 року з відповідача стягнуто на користь позивача 27 815 грн.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.11.2014 року вказане рішення залишено без змін.

У зв'язку з примусовим виконанням вказаного рішення, позивачу був виданий виконавчий лист № 333/4981/13 від 11.11.2014 року про стягнення з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1 27 815 грн., який державним виконавцем був направлений на виконання за місцем роботи відповідача до КП «Водоканал».

16.01.2015 року із заробітної плати відповідача на користь позивача за вказаним виконавчим листом було стягнуто 942 грн. 84 коп.

Інших стягнень на виконання судового рішення не здійснювалося.

Листом від 28.01.2018 року на запит до КП «Водоканал» позивач отримала відповідь про те, що у зв'язку з тим, що загальний розмір відрахувань зі стягнення аліментів за виконавчими листами щодо ОСОБА_2 фактично складає 50% заробітної плати, відрахування за постановою ВП № 45556571 від 01.12.2014 року не відбувається через досягнення встановленого ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» максимального загального розміру відрахувань з заробітної плати.

З відповідача також стягуються грошові кошти за виконавчими листами від 18.09.2012 року (про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, в розмірі ј частки від всіх видів заробітку, щомісячно до досягнення дитини повноліття) та від 06.01.2015 року (про стягнення аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі ј частки від всіх видів заробітку, щомісячно до досягнення дитини повноліття).

Загальний розмір відрахувань на стягнення з відповідача аліментів за вищезазначеними виконавчими листами становить 50% заробітної плати відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив того, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Зокрема, як зазначив суд, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). при цьому суд послався на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2759цс15 (Постанова від 20.01.2016 року).

Разом з тим, у Постанові від 16 травня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду

(Справа № 686/21962/15-ц Провадження № 14-16цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) та від висновків, викладених у . Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

Таким чином, судова колегія враховує висновки Великої Палати, які зводяться до наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Проте суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що в даному випадку має місце невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі судового рішення про поділ спільного майна подружжя.

Тож суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про необґрунтованість вимог щодо застосування положень статті 625 ЦК України до зобов'язання, яке виникло на підставі судового рішення.

Та обставина, що позивач не оскаржувала бездіяльність КП «Водоканал» щодо не відрахування на її користь коштів за виконавчим листом № 333/4981/13 від 11.11.2014 року не впливає на обов'язок відповідача виконати грошове зобов'язання, тим більше позивач не посилалася на будь-які неправомірні діх КП «Водоканал» щодо неможливості виконаннс удового рішення.

За таких обставин оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

На підтвердження вимог, щодо стягнення 3% річних та індексу інфляції, позивачем зроблений розрахунок, який базується на розмірі непогашеної заборгованості з часу останнього платежу - з 16.2.2015 року по 16 лютого 2018 року.

Розрахована позивачем грошова сума, яка становить ціну позову, не перевищує розміру грошової суми, яка підлягає стягненню відповідно до ст. 625 ЦК та має бути стягнена з відповідача у повному обсязі.

У відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак судовий збір, сплачений позивачем при розгляді справи у суді першої та апеляційної інстанції, пділягає стягненню на її користь з відповдіача відповідно у сумі 704,80 гр та 1057,21 гр.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2018 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних від заборгованої суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1):

- 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 16 лютого 2015 року до 16 лютого 2018 року у розмірі 2418 грн. 49 коп. -( дві тисячі чотириста вісімнадцять гр. 49 коп)

- інфляційні втрати за період з 16 лютого 2015 року до 16 лютого 2018 року у розмірі 21579 грн. 67 коп. ( двадцять одна тисяча п'ятсот сімдесят дев'ять гр. 67 коп)

- судовий збір 1762 гр. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гр.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений _18_ січня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков