Єдиний унікальний номер 236/4368/18 Номер провадження 22-ц/804/773/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Дундар І.О.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 236/4368/18 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 грудня 2018 року (суддя Ткачов О.М.),

в с т а н о в и в :

11 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, посилаючись на те, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 13 квітня 2017 року, звільнена за п. 1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 1099,88 грн., оплату за час вимушеного простою за період березень - квітень 2017 року у сумі 4314,81 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 5004,90 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 оплату заробітної плати за березень 2017 року у сумі 1099,88 грн., оплату заробітної плати за час вимушеного простою за березень-квітень 2017 року в сумі 4314,81 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5004,90 грн., з утриманням з цієї суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів. Розподілено судові витрати.

З вказаним рішенням не погодився відповідач АТ «Українська залізниця» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим у справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Останнє нарахування заробітної плати проведено 16 березня 2017 року та нарахована сума виплачена у повному обсязі. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо суми заборгованості з заробітної плати, надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території, в той час як нарахування заробітної плати не здійснювалося через відсутність первинних документів та відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником. Вважають, що позивачем невірно визначено суми компенсації за невикористану відпустку, проте приймаючі до уваги наведений позивачем розрахунок, суд першої інстанції не перевірив його правильність. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати. Крім того, рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції не надіслав відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі, не повідомив про час та місце розгляду справи, не надав строк для подання відповідачем відзиву на позов.

Представник відповідача АТ «Українська залізниця» в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Згідно записів в трудовій книжці ОСОБА_1 з 06 грудня 1993 року працювала на різних посадах у відповідача, у тому числі з 26 липня 2016 року на посаді провідного бухгалтера фінансово-економічного сектору відділу перевезень Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.7-13).

Відповідно до наказу №236/ДНД від 17 березня 2017 року регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про встановлення простою» у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Доручено начальниками відповідних виробничих підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи (а.с.26).

Відповідно до табелів обліку використання робочого часу за період березень - квітень 2017 року стосовно ОСОБА_1 зазначено виходів у березні 2017 року - 8 днів (63 години), та літерним кодом «П»: у березні - 12 днів (96 годин), у квітні - 9 днів (72 години) (а.с.20,21).

Згідно наказу СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №156/ДН-ос від 13 квітня 2017 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнена з посади провідного бухгалтера фінансово-економічного сектору відділу перевезень за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін з 13 квітня 2017 року, про що також зроблено відповідний запис в її трудовій книжці (а.с.24).

Відповідно до зазначеного наказу при звільненні ОСОБА_1 передбачена компенсація за 18 днів відпустки.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті праці, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення права працівника на оплату праці в березні 2017 року, оплату за період простою з березня по квітень 2017 року, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з оплати заробітної плати та за час простою за період з березня по квітень 2017 року, заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки зі змісту положень статей 84, 113 КЗпП України та положень статті 12 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями, які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у статті 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з'ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Згідно з наказом №236/ДНД від 17 березня 2017 року «Про встановлення простою» встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 20 березня 2017 року для всіх працівників Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», оплату за час простою зазначено провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення її 13 квітня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що оклад (тариф) позивачки (табельний номер 70392) становив 6331 грн. у місяць. Тобто дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачці згідно з зазначеним наказом, становили 4220,66 грн. та відповідно в березні 2017 року за 12 днів (96 годин) - 2315,45 грн., у квітні за 9 днів (72 години) -1999,36 грн. Таким чином, вбачається, що визначена судом першої інстанції сума заборгованості по оплаті за період простою за березень-квітень 2017 року здійснена у відповідності до вимог статті 113 КЗпП України та наказу, виданого відповідачем.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язань, проте не звільняє роботодавця від обов'язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження її позовних вимог щодо стягнення з позивача оплати простою за період, суми компенсації за невикористані дні відпуски, оскільки право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи. У тому числі наказом «Про припинення трудового договору» №156/ДН-ос від 13 квітня 2017 року, табелями обліку використання робочого часу. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписом провідного інженера відділу кадрів, бухгалтера та затверджено печаткою відділу кадрів. Відповідачем не надано до суду доказів, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості, викладені у табелі, не мали відповідних повноважень, питання щодо визнання недійсною зазначеної печатки не вирішувалося.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який обґрунтовано виходив з того, що обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

Відповідно до наказу «Про припинення трудового договору» №156/ДН-ос від 13 квітня 2017 року позивачці повинно бути сплачено компенсацію за 18 днів невикористаної відпустки. У зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на компенсації за невикористану відпустку у розмірі 18 днів, що складає 5004,90 грн., тому доводи апеляційної скарги щодо неправильності нарахування компенсації є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень процесуального законодавства суд не приймає до уваги, оскільки справу відповідно до частини 4 статті 19 УПК України розглянуто в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, та на правильність висновків суду не впливає. Крім того, відповідачем щодо заперечення проти позовних вимог ОСОБА_1 ні до апеляційної скарги, ні в судове засідання апеляційного суду будь-яких доказів не надано.

Таким чином, на підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Нових доказів, які б давали підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, представником відповідача апеляційному суду як до апеляційної скарги так і в судовому засіданні не надано.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

І.О. Дундар

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна