справа № 208/4248/17
№ провадження 2/208/2562/19
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2019 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого, судді Ізотова В.М., за участю секретаря судового засідання Стомаченко О.В., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська звернулося Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з позовною заявою до ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 37704,46 грн. Сума заборгованості складається з:

- основна сума заборгованості 1936,83 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 29895,99 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією 3600,0 грн.;

- штраф (фіксована складова) 500,0 грн.; штраф (процентна складова) 1771,64 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений кредитний договір б/н від 26.12.2011 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На думку позивача, укладення кредитного договору приєднання підтверджується заявою відповідача, в якій він підтверджує, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають такий договір. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанка www.privatbank.ua.

В тексті позовної заяви позивач вказує, що Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку розміщені на сайті Банку http://privatbank.ua/terms/pages/70/.

Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості, в зв`язку з чим станом на 30.06.2017 р. утворилась заборгованість в розмірі 37704,46 грн. Тому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

01 вересня 2017 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у справі.

14.11.2018 р. Заводським районним судом було ухвалено заочне рішення у справі,яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: на користь позивача з ОСОБА_6 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 33332,82 грн., у тому числі: заборгованість по основній сумі кредиту 1936,83 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 29895,99 грн., заборгованість по пені 1500,0 грн. В решті частині позовних вимог відмовлено.

24.05.2019 р. від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення, в якій вона посилається на те, що про існування заочного рішення їй стало відомо лише із постанови державного виконавця від 13.05.2019 р. про звернення стягнення із заробітної плати, що взагалі про розгляд справи у суді їй навіть не було відомо. Також ОСОБА_2 у цієї заяві посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності і на ненадання ним будь яких первинних документів на обґрунтування отримання позичальницею кредитних коштів.

Одночасно із заявою про перегляд заочного рішення позивачкою надано клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, а також копію свідоцтва про шлюб, виданого Заводським районним у місті Кам`янське відділом реєстрації актів цивільного стану 22.12.2017 р., у відповідності до якого прізвище відповідачки змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Ухвалою суду від 27.05.2019 р. вказану заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду і поновлено строк на її подання.

Ухвалою Заводського районного суду від 07.06.2019 р. заочне рішення від 14.11.2018 р. скасовано і справу призначено для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

24.06.2019 року відповідачем було надано суду відзив на позовну заяву, в якій він просив повністю відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. У відзиві відповідачка зазначає, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості вказані платежі від 18 та 21 червня 2014 р., відповідно, в сумах 11,08 грн. та 248,75 грн., які вона не визнає і заявляє, що вони виконані не нею і мають за мету штучно змінити початок перебігу строку позовної давності. Однак, навіть з урахуванням цих платежів все одно цей строк позивачем пропущений.

Ухвалою суду від 15 липня 2019 року задоволено клопотання представника позивача і справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

16.07.2019 р. АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідь на відзив, в який повторює доводи на користь укладення договору приєднання. Основним аргументом для цього він посилається на підпис позичальниці на заяві.

Позивач також не погоджується з правомірністю посилання відповідача на сплив строку позовної давності і вказує, що згідно до положень пункту 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років.

Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була підписана заява б/н від 26.12.2011 року (а.с.8). У вказаній заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір приєднання про надання банківських послуг

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина друга цієї статті говорить про те, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК в якості однієї з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків вказується на договори.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитонадавач зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Відповідно до частини першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Поняття «кредитного договору» зазначеному у статті 1054 ЦК України: «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Позивач стверджує, що Заява клієнта разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 9-33), Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку становлять укладений договір про надання банківських послуг.

В той же час, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та, відповідно, отримання позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів і Пам`ятки клієнта, що в сукупності із заявою свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг та про досягнення згоди між сторонами щодо всіх умов кредитування.

Однак, надані витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифи банку не містять жодних підтверджень того, що ОСОБА_4 була ознайомлена з ними. А тому не можна говорити про укладання між сторонами договору у письмовій формі, вимоги до якої передбачаються статтею 207 ЦКУ, тому що вказані документи не містять підписів сторін. За такими умовами відсутні підстави для твердження про узгодженість між сторонами усіх важливих умов кредитного договору.

За змістом статті 634 ЦКУ договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторонни до запропонованого договору в цілому.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли сааме ці умови, а не інші, і що сааме з цими умовами ознайомлений клієнт.

Позивач не тільки не надав такого підтвердження, але й припустився розбіжностей при обґрунтуванні своїх вимог: в тексті позовної заяви позивач вказує, що Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку розміщені на сайті Банку http://privatbank.ua/terms/pages/70/, а у Заяві місце розміщення Умов та правил надання банківських послуг вказується зовсім інше: офіційний сайт ПриватБанка www.privatbank.ua.

Тому невідомо, на які ж Умови та правила посилається позивач, а зазначення в заяві про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Таким чином, враховуючи, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви Умови та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено, що під час підписання Заяви-анкети позичальника відповідачка ОСОБА_4 була ознайомлена саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг.

З огляду на вище викладене судом вбачається, що між сторонами не було укладено у належній формі кредитного договору.

Статтею 12 ЦПК України встановлений принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України.

Суд також приймає до увазі те, що у Заяві позичальника вказується на такий елемент кредитного договору, як Памятка клієнта, яка повинна містити основні положення кредитного договору. У Заяві ж вказано лише бажану суму кредиту, ніяких інших умов, які притаманні кредитному договору, в ній не міститься.

Позивачем також не надано копію кредитної картки, яка є складовою частиною кредитного договору. Відсутність цього документу не дозволяє перевірити доводи позивача щодо дотримання ним строку позовної давності. При цьому суд критично ставиться до наданій позивачем інформації від 21.06.2019 р. (а.с. 153) про те, що клієнту ОСОБА_6 згідно кредитного договору від 26.12.2011 р. видано картку № НОМЕР_1 зі строком дії картки до останнього дня грудня 2015 року. Сумнів щодо об`єктивності цього документу витікає з аналізу Виписки по картці/рахунку 521153 НОМЕР_2 (а.с. 149-152). Останні операції по цієї картки здійснені 18.06.2014 р. на суму 11,08 грн., - «автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки 22** НОМЕР_3 » та 21.06.2014 р., - «автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки 67* НОМЕР_4 » в сумі 248,75 грн. Відповідачка стверджує, що ці операції нею не здійснювались, ніхто із родичів та знайомих також не погашав за неї її борги. Особисто вона операцію з використання картки виконувала 28.04.2014 р. ,- покупка товару на 35,00 грн. Це твердження відповідачки позивач не спростував.

Усі наступні операції по цієї картки стосуються нарахування (списання) штрафних санкцій, процентів за користування кредитним лімітом тощо. Тобто, здійснювались операції самого банку.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення сторонами письмового договору, які б містили усі необхідні умови, що притаманні договору цього виду, а саме: строк дії договору, процентна ставка, відповідальність за неналежне виконання договору, розмір та порядок нарахування штрафних санкцій. Ці умови містяться у наданих позивачем витягах з Тарифів обслуговування кредитних карт, Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Також в них містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання, - пункт 1.1.7.12.), позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункт 1.1.7.31 Умов) тощо. Однак, доказів тому, що саме ці витяг з Тарифів, Умови та правила, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), а також їх розмір та порядок нарахування.

Позиція неприйняття таких доказів неодноразово підкреслювалась у судових рішеннях касаційних інстанцій, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). У цієї постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 р. у справі № 6-144цс14, і вказала, що «роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи».

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

… Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обовязків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору».

Виходячи з цього висновку, Велика Палата ВСУ підкреслила необґрунтованість посилання банка на збільшення строку позовної давності, встановленого Умовами та правилами.

В якості висновку Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з урахуванням наведених обґрунтувань «відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобовязань».

Вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобовязання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦКУ, позивач не пред`являв.

Також суд приймає до уваги, що позивачем не надано належних доказів, які б обєктивно підтверджували строк дії платіжної картки, яка була видана відповідачці під час подання нею заяви про надання кредиту. І це не дозволяє прийняти позицію позивача про початок перебігу строку позовної давності (з 01 січня 2016 року). За такими обставинами суд виходить зі змісту пункту 1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приват Банк», згідно якому договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору він автоматично лонгується на такий ж строк. Питання про наступні пролонгації договору цей пункт Умов не регламентує.

Відповідно до статті 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог стаття 258 ЦК встановлює спеціальну позовну давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 ст. 261 ЦК).

За спірним кредитним договором, при наявності витрат, позичальник повинен щомісячно поповняти картковий рахунок Таким чином, початок перебігу строку позовної давності розраховується за кожним невиконаним щомісячним платежем. Відповідно, таким ж чином регламентуються строки повернення процентів за користування кредитними коштами, і нарахування неустойки (пені, штрафів). У наданому позивачем розрахунку заборгованості це правило ним не дотримано; для розрахунку відповідного платежу сума заборгованості за черговий місяць враховується двічі: перший раз при обчисленні платежу за поточний період і у другий раз зарахування нарахованої за попередній місяць суми до залишку на початок заборгованості у наступному місяці.

Таким чином, суд вважає, що у даному випадку, на порушення вимог статті 81 ЦПК, позивач не обґрунтував свої позовні вимоги в частині визначення предмету позову.

Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 509, 526, 553, 554, 610, 625, 1048 1050 ЦК України, ст. ст. 7, 19, 41, 81, 268, 272, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001 м. Київ, вулиця Грушевського, буд.1Д, МФО 305299, ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 384,20грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Заводський районний суд м.Дніпродзержинська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 09 вересня 2019 року.

Суддя Ізотов В. М.