Справа № 303/4007/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/4007/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» і приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Машіки Олени Миколаївни про визнання зобов`язань припиненими та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2018 року, повний текст якого складено 21 грудня 2018 року, головуючий суддя Гейруш В.Б., -

встановив:

14.07.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ «Дельта Банк» і приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Машіки О.М. Посилався на те, що 09.08.2011 сторонами був укладений кредитний договір № НКЛ-2007015, за яким позивач отримав у кредит 280000,00 грн із кінцевим терміном повернення коштів 22.05.2016. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивач на підставі договору іпотеки від 09.08.2011 передав банку в іпотеку нежитлове приміщення площею 103,10 кв. м по АДРЕСА_1 .

Позивач добросовісно і своєчасно виконував свої зобов`язання за кредитним договором. Кредитне зобов`язання повністю виконане, тому позивач звернувся до відповідача по відповідну довідку, яка підтверджує цей факт.

Однак, листом від 21.08.2016 за вих. № 7353 банк повідомив про наявну заборгованість за кредитним договором у розмірі 35738,34 грн, з яких 2514,86 грн пеня, 13890,00 грн - штраф, 173,61 грн - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, 1325,23 грн - заборгованість за строковими процентами і 17834,64 грн - заборгованість за простроченими процентами.

На повторне звернення позивача банк листом від 21.03.2017 за вих. № 2185 повідомив, що припинення застави майна неможливе через наявну станом на 21.03.2017 заборгованість позичальника за кредитним договором у розмірі 26234,64 грн, з яких 8400,00 грн - штраф і 17834,64 грн - заборгованість за простроченими процентами. Отже, заборгованість за сумою кредиту та за строковими процентами відсутня.

Поряд із цим, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.11.2015 у справі № 303/5512/15-ц відмовлено ПАТ «Дельта Банк» у зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за вищевказаним кредитним договором. У справі було встановлено, зокрема, що протягом лютого-травня 2015 року ОСОБА_1 сплатив кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, проте, ці кошти не були своєчасно зараховані в рахунок погашення боргу, оскільки в банку була запроваджена тимчасова адміністрація у зв`язку з його неплатоспроможністю. Тому банк вимагав стягнути борг без врахування факту несвоєчасного опрацювання сплаченої позичальником суми. Водночас під час розгляду справи банк видав довідку від 16.07.2015 № 05-2987805, відповідно до якої борг за кредитним договором становив лише 9670,00 грн простроченого тіла кредиту, тобто, була лише поточна заборгованість.

Після ухвалення цього рішення суду позивач продовжував сумлінно сплачувати щомісячні платежі за договором, тим не менш, згідно із вказаними листами банку за ним продовжує рахуватися заборгованість.

Вважаючи, що підстав для такої заборгованості немає, посилаючись на норми закону щодо виконання і припинення зобов`язань, припинення іпотеки внаслідок припинення основного зобов`язання, позивач просив:

визнати основне зобов`язання позичальника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за кредитним договором від 09.08.2011 № НКЛ-2007015, укладеним із ПАТ «Дельта Банк», припиненим;

визнати іпотечний договір від 09.08.2011, укладений між ОСОБА_1 і ПАТ «Дельта Банк», припиненим;

зобов`язати приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Машіку О.М. вилучити запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстрований 09.08.2011 за № 11482783 на підставі договору іпотеки нежилого приміщення площею 103,10 кв. м по АДРЕСА_1 № 1442 від 09.08.2011, посвідченого приватним нотаріусом Машікою О.М.

Судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21.12.2018 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, оскільки кредит не був погашений у повному обсязі, тому основне зобов`язання та похідне від нього іпотечне зобов`язання не припинилися.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. Посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Крім того, зазначає, що відповідач під час розгляду справи визнав у суді першої інстанції факт виникнення заборгованості у розмірі 17834,64 грн несплачених відсотків саме через незарахування на погашення боргу за сумою кредиту 9670,00 грн. Тому у позивача не виник обов`язок сплатити відсотки в сумі 17834,64 грн. Іншого пояснення цього боргу не існує. Просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача адвоката Компанієць Н.Г., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах підстав і предмета позову, доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 09.08.2011 Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» і фізична особа-підприємець ОСОБА_1 уклали договір кредитної лінії № НКЛ-2007015, а 31.12.2012 і 23.05.2013 уклали додаткові договори до нього, за якими позивач отримав у кредит 280000,00 грн на фінансування поточної діяльності з кінцевим терміном повернення коштів 22.05.2016 (а.с. 12-26).

На забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору від 09.08.2011, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М. за реєстровим № 1442, передав ПАТ «Дельта Банк» в іпотеку нежитлове приміщення загальною площею 103,10 кв. м по АДРЕСА_1 (а.с. 27-32). Договором № 1 від 23.05.2013, посвідченим цим же нотаріусом за реєстровим № 645, до іпотечного договору від 09.08.2011 були внесенні зміни (а.с. 33-35).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 30.10.2003. Під час апеляційного розгляду справи представник позивача адвокат Компанієць Н.Г. підтвердила, що державна реєстрація ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця не припинялася, він мав такий правовий статус на час пред`явлення даного позову, вирішення його судом першої інстанції та має на час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 2, 3, 42, 55, 173-175 та інших положень ГК України, ПАТ «Дельта Банк» і фізична особа-підприємець ОСОБА_1 на час укладення кредитного та іпотечного договорів, пред`явлення позову та розгляду його судом були і залишаються суб`єктами господарювання та здійснювали відповідні господарські операції. До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 ЦК України).

Отже, спір виник із кредитного договору, укладеного суб`єктами господарювання, його предметом є встановлення факту припинення зобов`язання, яке виникло з цього договору (припинення основного зобов`язання). Вимоги про визнання припиненим забезпечувального зобов`язання (про припинення іпотеки) та про вчинення відповідної реєстраційної дії є похідними від основної вимоги і саме як такі були пред`явлені позивачем. При цьому, слід враховувати, що вимога, пред`явлена до нотаріуса як до державного реєстратора, не має самостійного значення поза вирішенням перших двох вимог, державний реєстратор не є учасником спірних відносин по суті, а відповідне рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно є підставою для вчинення реєстраційної дії й без необхідності (за відсутності для того конкретних причин) прямого спонукання державного реєстратора до цього судовим рішенням.

Положення ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п.п. 1, 3 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи; кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Редакція ЦПК України, чинна з 15.12.2017, містить аналогічні правила (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ч. 1 ЦПК України).

ГПК України в редакції, що була чинною на час пред`явлення ОСОБА_1 позову до ПАТ «Дельта Банк», передбачав, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 1 ч. 2); господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав (ст. 12 ч. 1 п. 1).

За приписами ГПК України в редакції, що набрала чинності з 15.12.2017:

право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом;

юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 ч.ч. 1, 2);

до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, у тому числі:

справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (ст. 20 ч. 1 п.п. 1, 6, 13, 15).

Перелік справ (спорів), які у статті 12 ГПК України в редакції до 15.12.2017 визначалися як такі, що належать до юрисдикції господарських судів, і перелік таких справ (спорів), що визначаються у ст. 20 чинної редакції ГПК України, не є вичерпним. Визначальними для віднесення спору до юрисдикції господарського суду є характер спірних правовідносини, а саме, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих законодавством, спору про право, що виник із таких відносин, наявність у законі норми, що передбачала б вирішення справи господарським судом, відсутність норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції, а також суб`єктний склад сторін відповідних відносин, з яких виник спір.

Таким чином, спір суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 з ПАТ «Дельта Банк» щодо виконання та припинення кредитного зобов`язання був підвідомчий господарському суду в момент пред`явлення позову, не існувало й прямої заборони в законі, яка унеможливлювала б розгляд похідних вимог (щодо забезпечувального зобов`язання між тими ж сторонами, а також щодо реєстраційної дії у разі потреби вирішення питання саме судовим порядком) одночасно з основною вимогою. На час вирішення справи судом першої інстанції норми господарського процесуального закону відносять всі вимоги позову до юрисдикції господарського суду.

Відтак, належність спору до господарської юрисдикції випливає як зі змісту правовідносин, що виникли між сторонами, так й із суб`єктного складу учасників цих правовідносин.

Виходячи з наведеного, справа не належить до юрисдикції загального суду, позаяк належить до тих, що підлягають розгляду за правилами іншого (господарського) судочинства. Суд першої інстанції не мав процесуальних підстав для вирішення в порядку цивільного судочинства спору по суті, суду належало застосувати положення ст. 255 ч. 1 п. 1, ст. 256 ч. 1 ЦПК України і закрити провадження в справі, роз`яснивши, що її розгляд віднесено до юрисдикції господарського суду. Не застосувавши цих норм закону, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного в процесуальному розумінні вирішення справи.

За таких умов, питання обґрунтованості пред`явлених вимог, доведеності позову чи заперечень на нього по суті, інші обставини наразі значення не мають, позаяк відповідні доводи і докази сторін мають значення, якщо оцінюються у належний процесуальний спосіб судом, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи. Сторони не можуть бути позбавлені права діяти за захист своїх законних прав та інтересів у передбаченому для цього законом процесуальному порядку.

Вирішення судом непідвідомчої йому справи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, про законність розв`язання яким спору в такому разі не йдеться, і для закриття провадження в справі (ст. 377 ч.ч. 1, 2 ЦПК України). Тому з урахуванням ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 255 ч. 1, ст. 377 ч.ч. 1, 2 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, провадження в справі, що її не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, закрити.

Керуючись ст. 255 ч. 1, ст. 256 ч. 1, ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 4, ст. 377 ч.ч. 1, 2, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2018 року скасувати, провадження в справі закрити, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 липня 2019 року.

Судді