Справа № 455/1359/19
Провадження № 2-о/455/35/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2019 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі головуючої - судді Ніточко Л.Й.,

при секретарі - Сенеті Г.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №455/1359/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

03.10.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сушиця Старосамбірського району Львівської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народився син - ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 працював в батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення «Шторм» ГУМВС України в Одеській області на посаді міліціонера та в період з 19.06.2014 року по 20.07.2014 року та з 18.08.2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 перебував у службовому відрядженні в Луганській та Донецькій областях, де приймав участь у бойових діях, забезпеченні їх проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.

Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Для несення служби по охороні громадського порядку на території м. Сватова Луганської області, було відряджено співробітників БПС МОП «Шторм» ГУМВС у кількості 52-х міліціонерів, у тому числі і її сина - рядового міліціонера ОСОБА_2 .. По прибуттю до м. Сватове Луганської області, до особливого складу БПС МОП «Шторм» ГУМВС довели вимоги доручення ГУМВС України в Луганській області від 02.08.2014 року №1370 про залучення вказаного підрозділу для виконання завдань із забезпечення охорони громадського порядку на території обслуговування Лутугинського РВ ГУМВС в Луганській області, після чого працівники БПС МОП «Шторм» направилися до місця вказаної дислокації. Згідно книги нарядів БПС МОП «Шторм» ГУМВС в Одеській області з 09 години 00 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_4 до 09 години 00 хвилин 25.08.2014 року на службу по охороні громадського порядку на блокпост, розташований в с.Георгіївка Лутугинського району Луганської області, заступив міліціонер вказаного підрозділу рядовий міліції ОСОБА_2 Того ж дня, приблизно о 13 годині 10 хвилин, вказаний блокпост в с. Георгіївка Лутугинського району Луганської області був обстріляний з важкої алтилерійної зброї (гаубиць). В результаті обстрілу її син ОСОБА_2 від отриманих поранень загинув на місці.

Просить встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні службових обов`язків ІНФОРМАЦІЯ_4 року в районі с.м.т. Георгіївка Лутугинського району Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, 25.11.2019 року в канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги заяви підтримує в повному обсязі.

Представник Міністерства соціальної політики України до суду не з`явився, був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив (а.с.161).

Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили (а.с.159).

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянкою України (а.с.26-30) та є матір`ю ОСОБА_2 (а.с.31).

Згідно витягу з наказу начальника ГУМВС України в Одеській області №332 о/с від 26.05.2014 року ОСОБА_2 , міліціонера взводу №3 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шторм» ГУМВС України в області, присвоївши перше спеціальне звання рядовий міліції, призначено з випробувальним терміном 01 рік (а.с.113).

Відповідно до довідки Головного управління МВС України в Одеській області від 09.09.2014 року ОСОБА_2 працював в батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення «Шторм» ГУМВС України в Одеській області на посаді міліціонера та в період з 19.06.2014 року по 20.07.2014 року та з 18.08.2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (день загибелі) перебував у службовому відрядженні в Луганській та Донецькій областях, де приймав участь у антитерористичній операції (а.с. 32).

З акту №36 про нещасний випадок (у тому числі поранення), затвердженого начальником ГУМВС України в Одеській області 01.09.2014 року, вбачається, що загибель міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби особливого призначення «Шторм» ГУМВС України в Одеській області, рядового міліції ОСОБА_2 сталася в період проходження служби в органах внутрішніх справ при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю (а.с.92-94).

З акту спеціального розслідування групового нещасного випадку зі смертельними наслідками, який мав місце ІНФОРМАЦІЯ_4 на блокпості с. Георгіївка Лутугінського району Луганської області за участю міліціонерів взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шторм» ГУМВС України в Одеській області рядового міліції ОСОБА_2 та рядового міліції ОСОБА_3 від 02.09.2014 року відомо, що комісія не встановила відповідальність посадових осіб керівництва ГУМВС України в Одеській області у скоєнні групового нещасного випадку ІНФОРМАЦІЯ_4 на блокпості с. Георгіївка Лутугінського району Луганської області зі смертельними наслідками за участю міліціонерів взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шторм» ГУМВС України в Одеській області рядового міліції ОСОБА_2 та рядового міліції ОСОБА_3.

Загибель міліціонерів взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шторм» ГУМВС України в Одеській області рядового міліції ОСОБА_2 та рядового міліції ОСОБА_3 сталася в період проходження служби в ОВС при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю (а.с.104-107).

Факт загибелі ОСОБА_2 також підтверджується витягом з наказу начальника ГУМВС України в Одеській області від 05.09.2014 року за №629 о/с, відповідно до якого рядового міліції ОСОБА_2, міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шторм» ГУМВС України в області, з 25 серпня 2014 року, сплативши його родині грошову компенсацію за 5 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 26.05.2014 року по день смерті, який вважати наступившим в період проходження служби в органах внутрішніх справ України, при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьбі зі злочинністю. Вислуга років на день смерті у календарному обчисленні становить 01 рік 02 місяці 28 днів (а.с.112).

Постановою №13 військово-лікарської комісії ГУМВС України у Львівській області від 20.11.2014 року встановлено, що травма рядового міліції ОСОБА_2 , 1992 року народження: « Вибухова травма (ІНФОРМАЦІЯ_4)», яка привела до смерті, пов`язана з виконанням службових обов`язків (а.с.111).

Указом Президента України від 29.09.2014 року №747/2014 ОСОБА_2 нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно) (а.с.95).

Заявниця, як мати загиблого, отримала посвідчення серії НОМЕР_1 від 21.11.2014 року члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби (а.с.114).

Положенням ст.3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із ст.27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України).

До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» (далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів Україниі встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями).

Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер - війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме: в тому числі частини Луганської області, де загинув син заявниці.

Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме: Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларацією прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи, що в судовому засіданні належними та допустимими доказами доведено, що син заявниці ОСОБА_2 загинув при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_4 в районі с.м.т.Георгіївка Лутугинського району Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, встановлення даного факту необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, іншого порядку встановлення даного факту немає, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 3, 8 27, п.9 ч.1 ст.85, ст.106 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст.ст.1, 4 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. ст.258, 259, 263-265, 268, 273, 293, ч.2 ст.315, ст.ст.316-319, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволити.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні службових обов`язків ІНФОРМАЦІЯ_4 року в районі с.м.т. Георгіївка Лутугинського району Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Апеляційна скарга на рішення суду до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається за правилами п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України через Старосамбірський районний суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення виготовлено 02.12.2019 року.

Суддя Л.Й.Ніточко