Справа № 139/115/17
Провадження № 22-ц/801/2283/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н.В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуСправа № 139/115/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року.

Відповідно до умов договору ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачеві ОСОБА_1 кредит у розмірі 55180 гривень на термін до 17 липня 2017 року, а останній зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом.

Оскільки ОСОБА_1 своє зобов`язання належним чином не виконував, станом на 30 листопада 2016 року утворилася заборгованість за договором кредиту на загальну суму 106 тисяч гривень, в тому числі: 63182 гривні 12 копійок заборгованість за кредитом та 42817 гривень 88 копійок заборгованість по процентах за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки за № VIUWGA00001514/1 відповідно до якого вона зобов`язувалася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за договором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідачі добровільно відмовляються погасити борг перед позивачем, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 лютого 2017 року заявив вимогу про солідарне стягнення з відповідачів частини кредитної заборгованості в сумі 106 тисяч гривень та судових витрат по справі.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року позов задоволено частково. Стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості по кредитному договору № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року станом на 30 листопада 2016 року в розмірі 32608 (тридцять дві тисячі шістсот вісім) гривень 05 копійок, а також судові витрати в сумі 492 (чотириста дев`яносто дві) гривні 16 копійок, а всього 33100 (тридцять три тисячі сто) гривень 21 копійка.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3571 (три тисячі п`ятсот сімдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення місцевого суду в частині задоволення позову мотивоване тим, що вимога про стягнення заборгованості за заборгованістю по процентах за користування кредитом має бути задоволена частково, оскільки: відповідно до поданого позивачем розрахунку (т. 1, а.с. 4-8) заборгованість по відсоткам за користування кредитом нарахована з моменту порушення виконання зобов`язань за кредитним договором у січні 2014 року до 30 листопада 2016 року, при цьому рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року (т. 1, а.с. 147-150) у рахунок погашення заборгованості, зокрема, по процентах в сумі 10209 гривень 83 копійки, було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином підлягає до стягнення 32608 гривень 05 копійок (42817 гривень 88 копійок заборгованості станом на 30 листопада 2016 року - 10209 гривень 83 копійки погашеної зверненням стягнення на предмет іпотеки заборгованості станом на 04 серпня 2014 року = 32608 гривень 05 копійок) заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просило оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку щодо подвійного/повторного стягнення заборгованості посилаючись на наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості, а тому, у відповідності до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції в іншій частині не перевіряється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 9 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № VIUWGA00001514 (т. 1, а.с. 12-14), відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язувалось надати позичальникові кредитні кошті у розмірі 55180 гривень, з них на споживчі цілі 49600 гривень шляхом видачі готівки через касу, а також 5580 гривень - на сплату страхових платежів. Відсотки за користування кредитним Договором встановлені у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 17 липня 2017 року.

Щомісяця у період сплати ОСОБА_1 повинен був надавати банку кошти у сумі 876 гривень 35 копійок згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді і комісії (п. 1.1. Договору).

Для виконання даного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрило позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороді та іншим платежам - 9470.

Виконання Банком свого зобов`язання по наданню кредиту відповідачем не заперечується.

В той же час, позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, наслідком чого стало укладення між сторонами 16 листопада 2012 року Додаткової угоди до кредитного договору № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року (т. 1, а.с. 15-16) та 16 серпня 2013 року - Додаткової угоди № 2 до кредитного договору VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року (т. 1, а.с. 17-18).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 продовжив ухилятися від виконання кредитного зобов`язання і станом на 30 листопада 2016 року має заборгованість перед Банком, частину якої він просив стягнути з відповідача, а саме 106 тисяч гривень, в тому числі 63182 гривні 12 копійок заборгованості за тілом кредиту і 42817 гривень 88 копійок заборгованості по відсоткам за користування кредитом, яка утворилася із січня 2014 року (зворот а.с. 6, т. 1).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року, яке набрало чинності 20 жовтня 2016 року (т. 1, а.с. 147-150), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року в розмірі 114178 гривень 20 копійок, було звернуто стягнення на будинок - предмет іпотеки.

Суд першої інстанції відмовляючи в стягненні з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості, яку просив стягнути позивач, виходив з того, що вищезазначеним рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року вже стягнено з останнього заборгованість за кредитним договором, а тому подвійне/повторне стягнення заборгованості за ти м же кредитним договором є недопустимим.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення.

Також відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (надалі - Закону про іпотеку), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку).

Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку).

Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України.

Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки

за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зважаючи на викладене, застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Матеріали справи не містять відомостей з приводу реалізації предмету іпотеки на підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року.

За таких обставин суд першої інстанції не врахував, що позивач звернувся до суду з позовом не з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а саме з вимогою про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором та дійшов до невірного висновку про неможливість стягнення з ОСОБА_1 частини заборгованості за кредитним договором враховуючи наявність рішення Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї ж частини заборгованості.

За таких обставин рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору в нього виникла заборгованість за договором кредиту, яка станом на 30 листопада 2016 року склала загальну суму 106 тисяч гривень, в тому числі: 63182 гривні 12 копійок заборгованість за кредитом та 42817 гривень 88 копійок заборгованість по процентах за користування кредитом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

За таких обставин враховуючи, що позивач, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, відповідно з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось, стягненню з ОСОБА_1 підлягає заборгованість, з урахуванням вимог позовної заяви щодо стягнення тіла кредиту та процентів, яка мала місце на момент звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, та яка, відповідно до рішення Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року склала 63128, 94 грн. - заборгованості за кредитом та 10209,83 грн. - заборгованості за процентами, загальна сума - 73338, 77 грн.

Враховуючи часткове задоволення позову судові витрати понесені сторонами підлягають розподілу між ними пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року в частині задоволення позову скасувати.

В цій частині ухвалити нове судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості по кредитному договору № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року в розмірі 73 338, 77 грн, з яких 63 128, 94 грн - заборгованості за кредитом та 10 209,83 грн - заборгованості за процентами, а також судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 1 107,20 грн судового збору понесеного позивачем за подання позовної заяви та 1660,80 грн судового збору понесеного позивачем за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3 571 (три тисячі п`ятсот сімдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко