КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №295/810/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/4659/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Іванової І.В., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В :

24 січня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із названим позовом, де просив визнати за ним право власності на Ѕ частину від 87/100 частин житлового будинку, що по АДРЕСА_2, а також на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в період з 30 серпня 2003 року по 12 вересня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

При цьому, згідно з інформаційною довідкою та витягів з реєстрів за відповідачем зареєстроване наступне нерухоме майно, набуте сторонами в період перебування їх у шлюбі: 87/100 частин житлового будинку, що по АДРЕСА_2, який було повністю перебудовано та реконструйовано сторонами в період з 2007 по 2011 роки, квартира АДРЕСА_1.

Разом з тим, незважаючи на ту обставину, що вищенаведене майно є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач не визнає за позивачем право власності на це майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 37/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що в судовому засіданні достовірно встановлено факт набуття квартири №18 за особисті кошти відповідача, вказане нерухоме майно не є об'єктом спільної сумісної власності, та, як наслідок, правові підстави для визнання за позивачем права власності на його Ѕ частину відсутні, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Разом з тим, щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на Ѕ частину від 87/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_2, зазначено наступне.

З матеріалів справи в їх сукупності вбачається, що в період перебування сторін у шлюбі, вказаний будинок було реконструйовано, внаслідок чого жила площа останнього збільшилась з 33,0 кв.м. до 88,1 кв.м., що, в свою чергу, збільшило частку в цьому будинку зареєстровану за позивачкою з 1/2 до 87/100.

Таким чином, з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, зокрема суттєве збільшення площі спірного будинку, що, в свою чергу, змінило і частки співвласників у цьому будинку, за час перебування сторін у шлюбі, а саме:оскільки частка відповідачки після реконструкції спірного будинку збільшилася до 87/100, логічно вважати, що частка другого співвласника цього будинку, ОСОБА_3, становить 13/100 частин будинку ( 1 - 87/100 ), а отже суд приходить до висновку, що частка відповідачки яку вона отримала, як дарунок з урахуванням того, що вона була рівною частці ОСОБА_3 ( по 1/2 кожному ), на даний час також становить 13/100, а тому 76/100 ( 87/100 - 13/100 ) будинку є спільним сумісним майном подружжя.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням, ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2003 року по 12 вересня 2017 року ( а.с. 8 ).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2013 року, відповідачем було придбано квартиру АДРЕСА_1, та зареєстровано право власності за нею ( а.с. 9, 12а-13, 47 ).

Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви позивача від 01 листопада 2013 року, останній цією заявою повідомив, що кошти, які витрачаються його дружиною ОСОБА_1 на купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_1, є її особистою власністю ( а.с. 102 )

Також, позивач у вказаній заяві зазначив, що вважає вищенаведене нерухоме майно особистою власністю його дружини та правовий режим спільного майна подружжя на це майно розповсюджуватися не буде ( там же ).

Таким чином, вказане майно, на переконання апеляційного суду, відповідно до положень ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_1, оскільки, воно набуте нею хоч і за час шлюбу, але за її особисті кошти, які належали їй.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи за ОСОБА_1 07 червня 2007 року зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, відповідно до договору дарування №929 від 14 березня 2007 року ( а.с. 101 ).

На підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 22 грудня 2011 року за №774, взамін договору дарування від 14 березня 2007 року, відповідачу видано свідоцтво про право власності на 87/100 будинку ( а.с. 10, 12, 81-86, 129 ).

При цьому, з матеріалів справи в їх сукупності не вбачається, що площа спірного будинку збільшилась, як зазначає позивач, оскільки у справі відсутні як договір дарування від 14 березня 2007 року, на підставі якого відповідач набула право власності на Ѕ частину будинку, так і рішення №774 виконкому Житомирської міської ради від 22 грудня 2011 року за яким визначена співласнику доля у майні в розмірі 87/100 частин ( там же ).

Тим паче, позивач не надав, в порушення вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказів на підтвердження зазначених обставин і суду апеляційної інстанції за відсутності підстав звільнення від обов'язку доказування згідно ст. 82 ЦПК України.

Зазначення в технічному паспорті на житловий будинок та свідоцтві про право власності ( а.с. 81-85, 129 ) площі зазначеного майна в 142,20 кв.м., на переконання апеляційного суду, не свідчить про обгрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки доля відповідача становить значно більший розмір, ніж зазначає позивач, який не довів свою участь у збільшенні частки майнаОСОБА_1 в спосіб, визначений законом.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень ст.ст. 57, 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя, зокрема, за умови збільшення такого об'єкту у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Проте, позивачем у відповідності до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України не надано будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що збільшення вартості вказаного нерухомого майна відбулося внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат самого позивача.

Цю обставину підтвердив позивач і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Відтак, з точки зору другої інстанції, в силу викладеного, належних правових підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного майна відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, і, без додержання норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 57, 60-62, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вийти за межі заявлених апеляційних вимог згідно положень ст. 367 ЦПК України в частині вимог щодо розподілу спірної квартири у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю у відповідності до ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального і процесуального права.

Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ( а.с. 190 ), зокрема, про те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір, відповідачкою не надано до суду технічного паспорта на будинок АДРЕСА_2, на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, не є належною правовою підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відповідно до положень ст. 127 ЦПК України продовжити строк для подачі цього відзиву, визначеного ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року ( а.с. 184-185 ), оскільки ОСОБА_2 не мав можливості подати його у визначений строк, враховуючи дату отримання копії ухвали від 14 лютого 2019 року ( а.с. 189, 191 ).

Окрім цього, суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір ( а.с. 165, 166 ) в розмірі 13 215 (1 762 х 5 х 150 : 100 ) грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину нерухомого майна скасувати і ухвалити нове судове рішення про залишення позову без задоволення.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13 215 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: І.В. Іванова

Л.П. Сушко