Справа № 428/362/18
Провадження № 22-ц/810/166/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, січня місяця, 09-го дня, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Єгорової О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 квітня 2018 року у цивільній справі (№ 428/362/18 суддя І інстанції - Баронін Д.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати неправомірним та скасувати наказ № 0481 КП(ув) від 08.12.2017 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням кількості працівників з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України, поновити на посаді; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецького об'єднання Азот» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу по день винесення рішення; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецького об'єднання Азот» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 6000 грн.

Позов було прийнято до розгляду і рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Суд визнав неправомірним та скасував наказ Голови правління Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» № 0481-КП(ув) від 08 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера Лабораторії аналітичних та метрологічних робіт Центральної лабораторії Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2017 року по 19 квітня 2018 року, яка визначена без утримання податків й інших обов'язкових платежів, в розмірі 21340 (двадцять одна тисяча триста сорок) грн. 38 коп. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», на користь ОСОБА_1, суму в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог. Вирішено питання по судовим витратам. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу піддано негайному виконанню.

Не погодившись із вказаним рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» звернулося до суду з апеляційною скаргою. Вважають рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» відмовити повністю.

Вислухавши доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України було повно і всебічно досліджені обставини справи, дано належну оцінку усім доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

При розгляді справи судом першої інстанції було встановлено що приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» попередило ОСОБА_1 про наступне можливе вивільнення та розірвання з нею трудового договору відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності працівників по закінченню двох місяців з моменту вручення позивачу даного попередження (а.с.11 т.1). Відповідно до листа Голови правління Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» Бугайова Л.С. на ім'я Голови профкому профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» Черниша В.С. № 01/ПП-269 від 21 листопада 2017 року, згідно із попередженням від 20 вересня 2017 року ОСОБА_1 попереджена про наступне вивільнення та їй запропонована інша робота на підприємстві відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України. На даний час згода про переведення на іншу роботу ОСОБА_1 не надана, тому адміністрація Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» просила профспілкову організацію надати згоду на звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників ОСОБА_1, провідного інженера лабораторії аналітичних та метрологічних робіт Центральної лабораторії, 08 грудня 2017 року (а.с.14 т.1) . Згідно із копією Виписки з Протоколу засідання президії профспілкового комітету Профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» № 57-5 від 29 листопада 2017 року, враховуючи наявність вакантних місць у Приватному акціонерному товаристві «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», відсутність копії протоколу засідання Комісії по визначенню осіб, які мають переважне право залишення на роботі або відносно яких встановлені обмеження при звільненні, а також бажання ОСОБА_1 працювати на підприємстві, профспілковий комітет Профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» не надав згоди Правлінню Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників ОСОБА_1, провідного інженера лабораторії аналітичних та метрологічних робіт Центральної лабораторії. Запропоновано Правлінню Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» працевлаштувати ОСОБА_1 на підприємстві, враховуючи її досвід роботи, відповідно до КЗпП України. З копії наказу Голови правління Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» Бугайова Л.С. «Про припинення трудового договору з працівниками (звільнення)» № 0481-КП(ув) від 08 грудня 2017 року вбачається, що з 11 грудня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена з посади провідного інженера лабораторії аналітичних та метрологічних робіт Центральної лабораторії Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с.11а т. 1). Згідно із копією трудової книжки серії БТ-І № 2716213 на ім'я ОСОБА_1 від 24 березня 1978 року, ОСОБА_1 була звільнена з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» з 11 грудня 2017 року у зв'язку із скороченням чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з посади провідного інженера лабораторії аналітичних та метрологічних робіт центральної лабораторії. Безперервний стаж роботи позивача на підприємстві починається з 24 березня 1978 року, тобто станом на день звільнення дорівнює 39 рокам 8 місяцям 17 дням (а.с.9-9а). В судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що позивач за освітою, кваліфікацією та досвідом могла обіймати посади інженера 1-ї категорії або лаборанта 5-го розряду Лабораторії аналітичного та технологічного контролю, адже до цього позивач працювала на посаді провідного інженера Центральної лабораторії, тобто на вищій за кваліфікацією посадою, а у матеріалах справи відсутні будь-які достатні та достовірні докази того, що позивачу була запропонована хоча б одна з двох вакантних посад інженера 1-ї категорії або вакантна посада лаборанта 5-го розряду Лабораторії аналітичного та технологічного контролю, які звільнилися протягом листопада 2017 року. Надані відповідачем копії списків наявності вакантних посад та акту пропозиції вакантних посад не містять посад інженера 1-ї категорії або посади лаборанта 5-го розряду Лабораторії аналітичного та технологічного контролю. Із змісту доповнення до відзиву від 19.04.2018 року та доданих до нього письмових доказів вбачається, що з дня попередження позивача про вивільнення до дня розірвання трудового договору на підприємстві з'явилися вакантні посади, які не були запропоновані позивачу в будь-якій формі. Доказів того, що вакантні посади не підходили позивачу за кваліфікаційними вимогами, які встановлені в посадових інструкціях, до суду надано не було, у зв'язку із чим суд вважає, що позивачу мали бути запропоновані ці посади під час чергового ознайомлення із списком вакантних посад від 01.11.2017 року (а.с.45-47, том 1). У спірних правовідносинах вимоги чинного трудового законодавства відповідачем дотримано не було, адже відповідач неодноразово замовчував перед позивачем наявність вакантних посад, які підходили позивачу за відповідною спеціальністю. При цьому, через декілька тижнів після звільнення цих вакантних посад, вони були зайняті тими працівниками, які мали меншу кваліфікацію ніж позивач. Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було здійснено з порушенням ст. 49-2 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві з дня попередження про звільнення по день її звільнення.

Щодо наведених у апеляційній скарзі доводів, то вони висновків суду першої інстанції не спростовують, є хибними посилання апелянта у скарзі на те, що приписами закону передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та не має вимоги пропонувати такі посади працівнику, якщо вакансії з'явились на підприємстві в період після попередження про звільнення та до часу фактичного звільнення працівника. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Колегія суддів погоджується тут і з висновками суду першої інстанції про те, що роботодавець зобов'язаний був запропонувати усі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Суд вірно послався у рішенні на сталу судову практику з цих питань, що знайшла свій вираз зокрема у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року по справі 6-40цс15, постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року по справі № 6-1723цс17, постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц. . Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» по відношенню до позивача не було виконано обов'язку по працевлаштуванню шляхом пропонування всіх інших вакантних посад (іншої роботи), які з'явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору (тобто з 20.09.2017 року по 11.12.2017 року) та які позивач могла обіймати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду роботи. Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що був розрахований згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Що ж до доводів апелянта про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди - то доведена у суді неправомірність дій відповідача стосовно позивачки при її звільненні свідчить про те, що звільнення відбулося із порушенням прав працівника, адже є визнаним незаконним. А порушення прав працівника у сфері трудових відносин що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя дає підстави для покладення на роботодавця обов'язку із відшкодування моральної (немайнової) шкоди, про це було роз'яснено і у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р. № 5). Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не було запропоновано всі вакантні посади на підприємстві, що відповідачем не заперечувалося. Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням встановленої законом процедури - вона була вимушена докладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених трудових прав, для організації свого життя, морально страждала внаслідок порушення своїх трудових прав при її незаконному звільненні із підприємства, на якому вона доброчесно пропрацювала багато десятків років. Отже, доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, а лише зводяться до намагань щодо переоцінки доказів та до не згоди з висновками суду першої інстанції, між тим суд першої інстанції не припустив порушень правил встановлення та оцінки доказів, оцінив їх у їх сукупності із врахуванням їх належності та допустимості.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 січня 2018 року.

Головуючий

Судді