Номер провадження: 22-ц/813/7398/19
Номер справи місцевого суду: 495/6002/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, про негайне відібрання дитини та повернення її за місцем постійного проживання,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, про негайне відібрання дитини та повернення її за місцем постійного проживання, у відповідності до ст. 162 СК України просив суд: відібрати у ОСОБА_4 неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її за попереднім місцем проживання з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2015 року.

У шлюбі у них народилось двоє дітей: ОСОБА_6 , 1998 року народження, який на даний час є повнолітнім сином сторін, та який проживає з позивачем у справі, а також донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17.02.2016 року виконавчим комітетом Білгород-дністровської міської ради (як органу опіки та піклування) було винесено висновок про визначення місця проживання дитини, відповідно до якого доцільно визначити місце проживання ОСОБА_5 за місцем проживання батька ОСОБА_1 , однак, у зв`язку із тим, що колишня дружина ОСОБА_1 мати доньки переїхала до м. Одеси та вийшла заміж за іншу особу, вона намагається лишити доньку бачитися з батьком.

Так, 15.06.2016 року ОСОБА_7 в приміщенні ТЦ «Таврія» за допомогою трьох невідомих осіб, відібрала доньку у ОСОБА_8 (дідуся доньки) та покинула місто у невідомому напрямку.

Проте, вже 13.07.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 495/8415/15-ц, згідно якого визначено місце проживання ОСОБА_5 за місцем проживання батька ОСОБА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_7 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, та вже 12.06.2018 року апеляційним судом Одеської області було винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_4 було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Мотивувальна частина постанови апеляційного суду Одеської області зводилась по суті до наявності емоційного зв`язку доньки з батьком, думки дитини про бажання проживати разом із батьком, із урахуванням висновку служби у справах дітей та психолога учбового закладу, разом із фактами погіршення здоров`я дитини за час проживання із матір`ю.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що з позивачем також проживає старший син сторін, який також потребує емоційного зв`язку із сестрою. Суд також виходив із того, що позивач вже декілька місяців не бачить доньку, оскільки відповідачка не надає можливості навіть поспілкуватись з нею по телефону, він переживає за здоров`я та життя його доньки, за її психічний стан та соціальне благополуччя, має занепокоєння чи отримує вона регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд тощо.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України повідомлялась належним чином, причину неявки суду не сповістила, відзив на позовні вимоги нею не надала.

Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила прийняти рішення на розсуд суду згідно вимог діючого законодавства.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Проте, не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_9 подала заяву в якій просила скасувати його, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_10 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.06.2019 року заяву про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (а.с.151-153).

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 ставить питання про скасування ухваленого судового рішення і ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.154-155).

Однак, до суду апеляційної інстанції заявник апеляційної скарги ОСОБА_9 не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового засідання, надавши суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.168, 172, 184).

Однак, у зв`язку з тим, після оскаржуваного судового рішення пройшло більше 6 місяців, колегія суддів вирішила слухати справу за участю позивача ОСОБА_1 та на підставі наявних у справі доказів, без участі інших учасників справи, причини неявки яких до суду апеляційної інстанції визнанні неповажними.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (а.с.175-180), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і було зазначено вище, 17.02.2016 року виконавчим комітетом Білгород-дністровської міської ради (як органу опіки та піклування) було винесено висновок про визначення місця проживання дитини, відповідно до якого доцільно визначити місце проживання ОСОБА_5 за місцем проживання батька ОСОБА_1 (а.с.7-10).

Як зазначив позивач в позовній заяві, 15.06.2016 року ОСОБА_7 в приміщенні ТЦ «Таврія» за допомогою трьох невідомих осіб, відібрала доньку від ОСОБА_8 - дідуся доньки та покинула місто у невідомому напрямку.

Проте, 13.07.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 495/8415/15-ц, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12.06.2018 року, та згідно якого визначено місце проживання ОСОБА_5 за місцем проживання батька - ОСОБА_1 (а.с.11-20).

При цьому слід зазначити, що спочатку рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 року та в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Однак, ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2017 року, вищевказане рішення апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 року було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Лише 12.06.2018 року апеляційним судом Одеської області винесено постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу ОСОБА_11 було залишено без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року залишено без змін (а.с.11-20).

Крім того,постановою Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі № 495/8415/15, провадження № 61-39703св18, касаційну скаргу представника ОСОБА_11 ОСОБА_12 було залишено без задоволення, вищевказані рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12.06.2018 року - залишено без змін (а.с.86-97).

При цьому, у вищевказаній постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі № 495/8415/15, провадження № 61-39703св18, зазначалось, що неповнолітня ОСОБА_5 потребує корекції психоемоційного стану, при цьому за тривалий період, що дівчинка проживає із матір`ю, після того як її відібрали у батька, мати не надала до суду інформації щодо корекції психоемоційного стану дівчинки, не надала висновку психолога щодо зміни ставлення до матері, батька чи брата.

За тривалий період часу розгляду справи, мати надала суду лише довідки про хвороби дитини, відповідно до яких стан здоров`я дівчинки за період її проживання із матір`ю погіршився.

Позивач під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій вважав за необхідне з`ясувати думку дитини щодо її місця проживання, та враховуючи те, що дитина знаходиться у матері, просив покласти саме на неї обов`язок привести у судове засідання дитину, проте дитина до суду жодного разу доставлена не була.

Таким чином, на даний час набрало законної сили судове рішення, яке було предметом апеляційного і касаційного розгляду справи, про те, що місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_5 є місце проживання позивача ОСОБА_1 .

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наведені судами обставини, що фактично відбуваються між сторонами, достовірно доводять той факт, що наразі дійсно дитина проживає разом із матір`ю ОСОБА_4 без жодної правової підстави на це, оскільки у судовому порядку було визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Більше того, для повернення дитини немає необхідності надавати докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала.

Тобто, положеннями вищевказаної статті встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків.

З цих підстав, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що ст. 163 СК України передбачено переважне право батьків перед іншими особами на те, щоб дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Реалізуючи це право, батьки можуть вимагати повернення її до себе.

Таким чином, системний аналіз правових норм глави 13 «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» та ч.1 ст.162 СК України, на яку, як на підставу своїх вимог посилається позивач, свідчить про те, що право одного із батьків на відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання виникає лише у випадку протиправної поведінки другого із батьків при зміні місця проживання малолітньої дитини без згоди іншого з батьків, з яким проживала дитина.

При цьому, суд виходив із того, що місцем проживання дитини ОСОБА_5 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана адреса є також місцем проживання та реєстрації її батька позивача у справі, з яким проживала донька, ще до визначення місця проживання її разом з батьком.

Більше того, вказана адреса була місцем постійного проживання дитини ще до фактичного припинення шлюбних відносин, дитина проходила навчання у ЗОШ № 5 (1-2 класи), а потім була переведена батьком у ЗОШ № 3 в м. Білгород-Дністровський Одеської області.

Рішення суду, яке набрало законної сили і про яке детально вказано вище, про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, є правовою підставою для вимагання позивача для повернення доньки за попереднім місцем проживання.

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що вищевказаним судовим рішенням беззаперечно і достовірно встановлено факт самовільного відібрання дитини у батька, без його згоди, а тому за наявності висновку органу опіки і піклування, суд дійшов правильного висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 .

Вказані обставини підтверджують протиправну поведінку відповідачки, спрямовану на зміну місця проживання дитини, без згоди особи, з якою було визначено місце її постійного проживання.

Крім того, ухвалюючи судове рішення, суд обгрунтовано посилався на ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В ст. 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p. зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю».

Так, стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи.

Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії».

Виходячи з викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка ОСОБА_4 змінила місце проживання малолітньої дитини без згоди її батька - позивача у справі, чим порушила права дитини щодо місця її проживання, а тому дійшов правильного висновку про необхідність негайного відібрання дитини та повернення її за місцем постійного проживання шляхом відібрання ОСОБА_5 у ОСОБА_4 та повернення її за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Про те, що у неповнолітньої ОСОБА_5 маються дружні стосунки як з позивачем у справі, так і з її старшим братом ОСОБА_13 , який на даний час є повнолітнім, і проживає з батьком позивачем ОСОБА_1 , свідчить також фотографія, здійснена в м. Київ вкінці серпня 2019 року, після запису програми «Говорить Україна» (а.с.185).

Крім викладеного, колегія суддів також зазначає, що, враховуючи, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, допускається до негайного виконання, суд дійшов правильного висновку про необхідність негайного виконання оскаржуваного судового рішення у зазначеній частині.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.12.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра