РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/15011/18

Провадження № 2/638/1227/19

14.03.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватної власністю та позбавлення особи права користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у жовтні 2018 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватної власністю та позбавлення особи права користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 07.05.1982 року зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1. На підставі договору дарування житлового будинку від 09.12.1988 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Цукановою О.В. та зареєстрованого у реєстрі за №1- 3994, позивач набув право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1. Право власності на вказане нерухоме майно 07.02.1989 року було зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про що зроблено реєстровий запис №55029. Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 12.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кучерявим О.І., реєстровий номер 842, позивач набув право власності ще на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1. Будь-яких інших осіб, які б мали частки у праві власності на вказане домоволодіння на теперішній час немає. З 18.04.1997 року, до домоволодіння АДРЕСА_1 було зареєстровано місце проживання сина позивача - ОСОБА_3, який проживав у вказаному домоволодінні до жовтня 2009 року, після чого покинув територію України та фактично проживає на території Російської Федерації. Приблизно в 2010 році відповідач зібрав усі свої речі та відбув на постійне проживання в інше місце, більш ніж вісім років не проживає у домоволодінні АДРЕСА_1, за комунальні послуги та інші обов'язкові платежі ОСОБА_3 не сплачує, участі в утриманні будинку та прибудинкової території не приймає, проте місце його проживання на території України зареєстроване за вказаною адресою. Реєстрація відповідача у вказаному будинку створює істотні перешкоди для реалізації позивачем повноти прав власника, зокрема в частині розпорядження та користування майном.Просить суд позов задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав.

Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 09.12.1988 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Цукановою О.В. та зареєстрованого у реєстрі за №1- 3994, належить право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в рівних частинах (а. с. 12-13).

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 12.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кучерявим О.І., реєстровий номер 842, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_3 за вказаною адресою підтверджується також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 30.11.2018 року (а.с. 29).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою».

Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так, відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, а оскільки позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2), то з відповідача - ОСОБА_3 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи факт визнання позовних вимог відповідачем, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватної власністю та позбавлення особи права користування жилим приміщенням підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 82, 141, 206 265, 274-279 ЦПК України, 15, 16, 317, 321, 386, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватної власністю та позбавлення особи права користування жилим приміщенням - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Дзержинським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 08.06.2012 року, житловою площею, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_4, виданий МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 18.04.1997 року, особою, що втратила право користування житловим приміщеннямза адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_4, виданий МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 18.04.1997 року, на користь держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: