КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Актив+» про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року,

встановив:

заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 січня 2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» було стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 703 999 грн. 17 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 24 березня 2017 року стягувача у справі було замінено на ТОВ «Фінансова компанія «Актив+».

У серпні 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Актив+» звернулось до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 до виконання, посилаючись на те, що виконавчий лист про стягнення заборгованості з солідарного боржника ОСОБА_2 перебуває на виконанні, тоді як виконавчий лист про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 було повернуто стягувачу у зв`язку з пропуском строку для звернення рішення до виконання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року заяву було задоволено, поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, а у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення

ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 січня 2015 року було задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 703 999 грн. 17 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 02 жовтня 2015 року стягувача ПАТ «УкрСиббанк» було замінено на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 24 березня 2017 року стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було замінено на ТОВ «Фінансова компанія «Актив +».

У серпні 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Актив +» звернулось до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 до виконання, посилаючись на те, що новим стягувачем було пред`явлено виконавчі листи до виконання у встановлений законом трирічний строк, виконавче провадження за виконавчим листом про стягнення з солідарного боржника ОСОБА_2 було відкрито 26 липня 2018 року, тоді як виконавчий лист про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 повернуто стягувачу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року заяву було задоволено, поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Частиною 1 ст. 433 ЦПК України визначено, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Такий висновок суду є законним та відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що виконавчий лист було отримано стягувачем ще у липні 2015 року, а тому підстави для поновлення строку для пред`явлення його до виконання відсутні. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач ПАТ «УкрСиббанк» посилався на те, що 26 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 25 550 дол. США для придбання автомобіля. В забезпечення виконання зобов`язань за договором того ж дня з ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 січня 2015 року було встановлено, що зобов`язання за договором не виконуються та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в розмірі 703 999 грн. 17 коп. 10 липня 2015 року судом було видано виконавчі листи, які отримані представником банку.

Підпунктом 17.2 Перехідних положень ЦПК України визначено, що оформлення і видача судових рішень, якими вносяться зміни до виконавчих документів (у тому числі про виправлення помилки у виконавчому документі; визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом; поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання; відстрочку чи розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання; зупинення виконання судового рішення; заміну сторони виконавчого провадження), здійснюється в паперовій формі судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 2 «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент видачі виконавчих листів, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VIII) у новій редакції, відповідно до положень ст. 12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень чинного Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Матеріали справи свідчать про те, що заочне рішення суду у даній справі набрало чинності 31 березня 2015 року. Виконавчі листи були видані стягувачу 10 липня 2015 року.

З наданої до суду копії повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості вбачається, що у виконавчому листі вказано строк для пред`явлення його до виконання - 01 квітня 2016 року.

Повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з пропуском строку для його пред`явлення, зазначеного у самому виконавчому листі та без урахування Прикінцевих та перехідних положень чинного Закону України «Про виконавче провадження» щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання призводить до порушення прав стягувача.

Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Romanczyk v. France (Romanczyk проти Франції),

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Пономарьов проти України» (№ 3236/03) 03 квітня 2008 року, установив, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункт 41 рішення).

У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини також нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції (справи "Іммобільяре Саффі" проти Італії" , від 28 липня 1999 року, «Горнсбі проти Греції» від 19 березня1997 року).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року). Крім того, було б незрозуміло, якби стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Шмалько проти України» рішення від 20 липня 2004 року), а також існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде їй сплачено.

Крім того, суд звертає увагу на те, що 26 липня 2018 року державним виконавцем Дарницького РВ ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м.Києва 10 липня 2015 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .

Доводи апелянта у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції про те, що автомобіль, для придбання якого ним отримано кредит, було викрадено, а стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку з поручителя ОСОБА_2 є достатнім для виконання зобов`язань за договором, колегія суддів вважає неспроможними.

Також слід зазначити, що після постановлення оскаржуваної ухвали суду про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 21 березня 20198 року було замінено стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Актив+» у виконавчому провадженні на ТОВ «Глобал Спліт». Рішення суду про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили та є обов`язковим наразі перебуває на виконанні, вчиняються виконавчі дії, спрямовані на стягнення заборгованості на користь нового стягувача ТОВ «Глобал Спліт».

Пояснення скаржника Малишева В.М. в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції свідчать про невизнання ним свого обов`язку щодо виконання рішення суду та сплати заборгованості за кредитним договором, що не може бути підставою для скасування ухвали суду, яке призвело б до порушення прав стягувача на отримання ним заборгованості за кредитним договором, порушення умов якого встановлено судом.

Не можуть бути підставою для скасування ухвали суду і доводи апеляційної скарги про те, що з моменту ухвалення судом заочного рішення були неодноразово змінені стягувачі, оскільки доказів про те, що

ОСОБА_1 або ОСОБА_2 були оскаржені відповідні договори факторингу у судовому порядку, матеріали справи не містять.

Крім того, необґрунтованими є і доводи апелянта про безпідставність посилань заявника ТОВ «Фінансова компанія «Актив+» на колізію права, оскільки висновок про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання судом першої інстанції було зроблено з інших підстав.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 02 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді