ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/786/19 Справа № 204/8259/17 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради про захист прав споживача, стягнення компенсації за договором та відшкодування збитків

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду із вище зазначеним позовом до КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради про захист прав споживача, стягнення компенсації за договором та відшкодування збитків, в якій просила: визнати протиправними дії відповідача по припиненню позивачу гарячого водопостачання з 01 жовтня 2016 року по 14 листопада 2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за порушення договірних зобов'язань щодо гарячого водопостачання (за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт) за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року в сумі 6 211,62 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування понесених нею збитків (щодо придбання водонагрівача побутового електричного), в розмірі 2 580,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування понесених нею збитків (щодо гарячого водопостачання) за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2017 року суму в розмірі 14 402,12 грн. В обґрунтування позову позивачка посилалась на те, що між нею та відповідачем - КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. Даний договір діяв з 01 січня 2012 року по 14 листопада 2017 року. Для оплати послуги відповідачем був відкритий для позивача особовий рахунок НОМЕР_1. За вказаним договором зазначено чотири споживача, що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, наданої об'єднанням багатоквартирного будинку «Робоча 65» від 14 грудня 2017 року. Відповідно до договору відповідач зобов'язаний надавати позивачу та членам її сім'ї послуги з безперебійного централізованого гарячого водопостачання. Але протягом тривалого часу, зокрема з 2006 року, відповідач взагалі не виконує свої обов'язки по гарячому водопостачанню, зазначені у договорі. Листом від 31 серпня 2017 року № 1583-сс відповідач повідомив, що відсутність гарячого водопостачання пов'язана з демонтажем труб. При цьому, відповідач не вказав ні очікуваний час відновлення демонтованих труб, ні час демонтажу (період відсутності гарячого водопостачання), та на якому балансі вони знаходяться. Раніше, листом від 03 серпня 2015 року № 2621 відповідач повідомив, що відсутність у позивача гарячого водопостачання пов'язана з заборгованістю споживачів будинку перед відповідачем (виконавцем послуги) за спожиту теплову енергію і його неможливістю у зв'язку з цим розрахуватися за спожитий природний газ, що призвело до обмеження лімітів природного газу. Але відповідач безпідставно припинив надання позивачу послуги з гарячого водопостачання, незважаючи на те що позивач є добросовісним споживачем, щомісячно сплачує надані їй послуги та не має заборгованості перед відповідачем, що підтверджується витягами з особистого рахунку НОМЕР_1 за період з липня 2012 року по червень 2015 року, з жовтня 2015 року по червень 2016 року та з липня 2016 року по серпень 2017 року. Відповідач визнає факт припинення надання позивачу послуги з гарячого водопостачання, але протягом тривалого часу не надає позивачу належні відповідно до договору послуги з централізованого гарячого водопостачання, чим істотно порушує її права як споживача. В ситуації такої довготривалої відсутності гарячого водопостачання 28 серпня 2016 року позивач була вимушена придбати за власні кошті водонагрівач побутовий електричний моделі «Hi-Therm Eco Life VBO 100» вартістю 2 580,00 грн. та встановити його у своїй квартирі для відновлення свого порушеного права на гаряче водопостачання. Відновлення її порушеного права на гаряче водопостачання здійснювалась оплатою позивачем двох складових зазначеної послуги - холодної води та електроенергії. В результаті протиправних дій, пов'язаних з невиконанням умов договору, відповідач повинен сплатити компенсацію за порушення договірних зобов'язань щодо гарячого водопостачання (за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт), загальна сума якої за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року становить 6 211,62 грн. Відповідно до підпункту 2 пункту 21 договору відповідач несе відповідальність у разі надання послуг не в повному обсязі шляхом виплати компенсації за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт в розмірі, встановленому законодавством. Наявність вини відповідача, яка визначена як протиправність дій відповідача по припиненню гарячого водопостачання з 2008 року по 30 вересня 2016 року, вже встановлена рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року (справа № 204/7625/14-ц) та від 20 грудня 2016 року (справа № 204/6378/16-ц). Ненадання позивачу послуги з гарячого водопостачання зобов'язує відповідача відшкодувати їй збитки, завдані невиконанням договору про надання послуг у повному обсязі. Розмір понесених позивачем витрат на відновлення її порушеного права на гаряче водопостачання, яке позивач просить стягнути з відповідача, за її розрахунками складає 14 402,12 грн. (а.с. 2-11).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про стягнення збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2016 року було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року позовна заява ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживача, стягнення компенсації за договором та відшкодування збитків - задоволена частково.

Визнані протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради по припиненню ОСОБА_1 гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1, за період з 01 жовтня 2016 року по 14 листопада 2017 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 193-197).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду частково, а саме в частині, якою було відмовлено у задоволенні позовних вимогах та ухвалити нове, яким задовольнити ці позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 202-204).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за порушення договірних зобов'язань щодо гарячого водопостачання (за перевищення аварійно-відбудованих робіт) за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року в сумі 6 211,62 грн., стягнення понесених нею збитків (щодо придбання водонагрівача побутового електричного) в розмірі 2 580 грн. та відшкодування понесених нею збитків (щодо гарячого водопостачання) за період з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14 грудня 2017 року, виданою Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Робоча 65» (а.с. 14). Окрім позивача у вказаній квартирі проживають також: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

01 січня 2012 року між ОСОБА_1 та КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради був укладений договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, згідно з яким останнє зобов'язалось надавати ОСОБА_1 вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а ОСОБА_1 зобов'язалась своєчасно оплачувати надані послуги на умовах, передбачених договором (а.с. 12-13). У зв'язку з цим на ім'я ОСОБА_5 був відкритий особовий рахунок НОМЕР_1.

Вказаний факт встановлений також рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року по справі № 204/6551/15-ц (провадження № 2/204/2436/16), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року (а.с. 146-148).

Судом встановлено, що договір від 01.01.2012 року, укладений між відповідачем та позивачем ОСОБА_1, діяв до 14.11.2017 року, після чого було переукладено новий договір на ім'я ОСОБА_2.

Також судом встановлено, що з 2006 року постачання гарячої води до квартири позивача відбувалось з перебоями, а з 2008 року відповідач взагалі припинив надавати позивачу послуги з гарячого водопостачання. Вказані обставини були визнані представником відповідача в судовому засіданні.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року по справі № 204/7625/14-ц (провадження № 2/204/698/15), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року, було визнано протиправними дії КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по припиненню ОСОБА_1 гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1, за період з 2008 року по теперішній час (а.с. 15-17).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року по справі № 204/6551/15-ц (провадження № 2/204/2436/16), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року, було визнано протиправними дії КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по припиненню ОСОБА_1 гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1, за період 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року (а.с. 146-148).

Однак, після ухвалення судом вищезазначених рішень відповідачем позивачу так і не було відновлено постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1.

Факт ненадання позивачу відповідачем послуг з гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2016 року по 14 листопада 2017 року визнавався представниками обох сторін.

З листа КП «Теплоенерго» Дніпровскої міської ради від 31 серпня 2017 року № 1583-сс вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 не має подачі гарячого водопостачання у зв'язку з демонтажем труб (а.с. 18).

А листом від 03 серпня 2015 року № 2621 відповідач повідомляв позивача про те, що відсутність гарячого водопостачання по АДРЕСА_1 пов'язана з заборгованістю споживачів перед КП «Теплоенерго» за спожиту теплову енергію і неможливістю розрахуватись за спожитий природний газ, що призвело до обмеження лімітів природного газу (а.с. 20).

Проте, судом встановлено, що позивач не має заборгованості перед відповідачем за послуги з постачання гарячої води, що підтверджено виписками з особового рахунку позивача НОМЕР_1 за період з липня 2012 року по червень 2015 року (а.с. 20 (зворотній бік)), за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року (а.с. 21), а також за період з червня 2016 року по серпень 2017 року (а.с. 19).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд посилався на Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, та виходив з того, що позовні вимоги в частині визнання протиправною дії по припиненню позивачу гарячого водопостачання з 01 жовтня 2016 року по 14 листопада 2017 року є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

В цій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а відповідно й не перевіряється апеляційним судом.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за порушення договірних зобов'язань щодо гарячого водопостачання, а саме за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року у розмірі 6 211,62 грн., суд дійшов висновку про їх недоведеність належними доказами.

Так, згідно підпункту 2 пункту 21 договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 01 січня 2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, виконавець несе відповідальність у разі зниження кількісних і якісних показників створених послуг, надання послуг не в повному обсязі - шляхом зменшення розміру плати та виплати споживачеві компенсації за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт в розмірі, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право отримувати від виконавця компенсацію в розмірі, визначеному договором, рішенням суду або законодавством, за перевищення нормативних термінів на проведення аварійно-відновлювальних робіт.

Аналогічна норма закріплена у п. 23 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

З викладеного вбачається, що вищевказаний договір від 01 січня 2012 року та стаття 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» пов'язують обов'язок відповідача здійснити виплату компенсації з певною подією, а саме, перевищенням строків проведення аварійно-відновлювальних робіт. Отже, обов'язок виплати компенсації в даному випадку виникає лише за умови проведення аварійно-відновлювальних робіт та відповідно перевищення їх строків.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року по справі № 204/6551/15-ц (провадження № 2/204/2713/15) позовну заяву ОСОБА_1 до КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради про захист прав споживача та стягнення компенсації за порушення договірних зобов'язань було задоволено частково та стягнуто з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення договірних зобов'язань щодо гарячого водопостачання (за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт) у сумі 2 661,02 грн. (а.с. 185-186). Вказане рішення набрало законної сили 29 грудня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за порушення договірних зобов'язань щодо гарячого водопостачання, а саме за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт, за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року, суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у відповідності до ст. 76, 81 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачем проводяться або проводились будь-які аварійно-відновлювальні роботи та саме у зв'язку з цим позивачу не надаються послуги з постачання гарячої води.

Оскільки позивачем під час розгляду вказаної справи не доведено факту проведення відповідачем аварійно-відновлювальних робіт, та як наслідок не доведено і факту перевищення відповідачем строків виконання цих робіт, а також враховуючи те, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська під час розгляду цивільної справи № 204/6551/15-ц (провадження № 2/204/2713/15) та ухвалення за наслідками її розгляду рішення суду від 17 грудня 2015 року не було встановлено факту проведення відповідачем таких робіт, суд дійшов висновку, що в даному випадку у відповідача не виникло обов'язку перед позивачем щодо виплати на користь позивача компенсації за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2017 року, у розмірі 14 402,12 грн., а також стягнення збитків щодо придбання водонагрівача побутового електричного у розмірі 2 580,00 грн., суд виходив з наступного.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про стягнення збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2016 року було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вказані позовні вимоги вже були предметом розгляду в іншій цивільній справі, по якій Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 20 грудня 2016 року було ухвалено рішення про відмову у їх задоволенні, яке набрало законної сили 05 грудня 2017 року.

Враховуючи вищенаведене, під час розгляду даної справи суд розглядав позовні вимоги про стягнення збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг.

Разом з цим, згідно п. 21 договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 01 січня 2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, виконавець, тобто відповідач по справі, несе відповідальність у разі: неналежного надання або ненадання послуг, що призвело до заподіяння збитків майну та/або приміщенню споживача, шкоди його життю чи здоров'ю, - шляхом відшкодування збитків; порушення прав споживачів згідно із законодавством, порушення зобов'язань, встановлених договором або законодавством.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У позовній заяві позивач, серед іншого, просить стягнути з відповідача збитки щодо гарячого водопостачання та мотивує вказані вимоги тим, що для відновлення свого порушеного права на гаряче водопостачання була вимушена значно збільшити обсяг використання холодної води та електроенергії для її підігріву, у зв'язку з чим понесла збитки.

З наданих позивачем графіків споживання електроенергії за період з 2005 року по 2017 рік по особовому рахунку позивача НОМЕР_2 вбачається, що обсяг використання позивачем електричної енергії у порівнянні з 2005 роком дійсно значно збільшився (а.с. 100-109).

Суд виходив з того, що стороною позивача не надано суду жодних належних доказів того, що збільшення обсягу використання електроенергії та холодної води позивачем, та як наслідок понесені у зв'язку з цим витрати, напряму пов'язані саме з відсутністю гарячого водопостачання. Сам по собі факт відсутності гарячого водопостачання та надання позивачем квитанцій про сплату комунальних послуг не може бути належним доказом понесених збитків, оскільки між цими обставинами відсутній причинно-наслідковий зв'язок і позивачем не доведено, що збільшення обсягів споживання електроенергії сталося саме внаслідок припинення їй постачання гарячої води, а не з інших об'єктивних причин, (наприклад, збільшення кількості у позивача токоприймачів та їх потужності, збільшення загально родинного обсягу споживання, тощо).

Крім того, враховуючи, що відповідач з 2008 року дійсно не надає позивачу послуги з постачання гарячої води, у зв'язку з чим відповідач також і не нараховує плату за вказані послуги, що підтверджується виписками з особового рахунку позивача НОМЕР_1 за період з липня 2012 року по червень 2015 року (а.с. 20 (зворотній бік)), за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року (а.с. 21), а також за період з червня 2016 року по серпень 2017 року (а.с. 19).

Аналізуючи надані позивачем розрахунки понесених витрат на холодну воду та електроенергію (а.с. 39-53) суд 1 інстанції виходив з того, що позивач бажає компенсувати такі витрати за рахунок відповідача в повному обсязі, що, на думку суду, не може бути підставою для їх стягнення з відповідача, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на Законі. Тобто, у випадку задоволення позову та стягнення з відповідача витрат понесених позивачем на оплату послуг за холодну воду та електроенергію, відбудеться перекладання обов'язку зі сплати комунальних послуг на іншу особу, а не стягнення збитків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача збитків щодо гарячого водопостачання, суд обґрунтовано виходив з того, що витрати позивача за холодну воду та електроенергію не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, а є обов'язковими комунальними платежами, які повинна нести кожна особа, яка є споживачем комунальних послуг.

З такими висновками суду колегія суддів апеляційного суду також погоджується, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Також, судом встановлено, що у серпні 2016 року у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1, був встановлений водонагрівач моделі «Hi-Therm Eco Life VBO 100», заводський номер 1А, що підтверджується довідкою Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Робоча 65» від 11 квітня 2017 року (а.с. 30).

У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача збитки щодо придбання водонагрівача побутового електричного моделі «Hi-Therm Eco Life VBO 100», придбаного 28 серпня 2016 року, у розмірі 2 580,00 грн., на підтвердження чого надала копією товарного чеку № 3 від 28 серпня 2016 року (а.с. 26).

Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що придбання водонагрівача побутового електричного має причинно-наслідковий зв'язок з припиненням відповідачем позивачу гарячого водопостачання, та не доведено, що такі витрати позивач понесла саме для відновлення порушеного (на її думку) права, (оскільки гаряче водопостачання можливо отримувати і іншим шляхом, наприклад, встановленням газової колонки, або інших газових водонагрівальних приладів), тобто позивачем не доведено, що витрати пов'язані з придбанням водонагрівача є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України і завдані їй саме внаслідок припинення гарячого водопостачання відповідачем.

Крім того, товарний чек № 3 від 28 серпня 2016 року не містить інформації про те, що водонагрівач моделі «Hi-Therm Eco Life VBO 100» вартістю 2 580,00 грн. придбаний саме позивачем ОСОБА_1, а не будь-якою іншої особою, та що саме вона понесла витрати на його придбання, що позбавляє суд можливості достовірно встановити обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

З такими висновками суду колегія суддів апеляційного суду також погоджується, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Отже, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в оскарженій частині, вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права й зроблені з дотриманням норм процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт під час розгляду справи не скористався наданими йому правами, не обґрунтував належним чином допустимими доказами позовні вимоги та доводи апеляційної скарги в частині, що оскаржується, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: