ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7007/19

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1236/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.,

учасники справи: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 липня 2019 року у складі судді Карапути Л.В., повний текст якого складено 26.07.2019 року у м. Чернігові,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 31.01.2011 року в сумі 17 544 грн. 04 коп., з яких: 5 478 грн. 35 коп. заборгованості за тілом кредиту, 3 829 грн. 87 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 5 974 грн. 20 коп. пені за прострочення зобов`язання, 950 грн. 00 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 00 коп., 500 грн. 00 коп. штрафу (фіксована частина), 811 грн. 62 коп. штрафу (процентна складова).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 липня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в сумі 9 308 грн. 22 коп. і 1 020 грн. 05 коп. судових витрат, а всього 10 328 грн. 27 коп.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

Доводи скарги зводяться до того, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, який остання не повернула, та, відповідно, стягуючи суму кредиту, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти у стягненні пені та штрафів, адже приймаючи таке рішення, він допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та знехтував принципами платності кредитного договору, що є наслідком порушення стабільності функціонування фінансового сектору економіки. Порушені судом і положення ст. ст. 1046, 1048 ЦК України, не встановлено дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають із кредитного договору, не досліджена довідка про умови кредитування, яка була підписана відповідачем.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався.

Вислухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 31.01.2011 відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 , підписавши анкету - заяву (а. с. 11), отримала у ПАТ КБ «Приватбанк» (назву якого змінено на АТ КБ «Приватбанк») 7 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна».

У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 погодилась з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що вона ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Позивач стверджував, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 25.03.2019 року виникла заборгованість у розмірі 17 544 грн. 04 коп., яка складається з: 5 478 грн. 35 коп. заборгованості за тілом кредиту, 3 829 грн. 87 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 5 974 грн. 20 коп. пені за прострочення зобов`язання, 950 грн. 00 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 00 коп., 500 грн. 00 коп. штрафу (фіксована частина), 811 грн. 62 коп. штрафу (процентна складова). На підтвердження даної заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок (а. с. 5-10).

Як зазначалось вище, оскаржуваним рішенням суд першої інстанції стягнув ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 9 308 грн. 22 коп. і 1 020 грн. 05 коп. судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

АТ КБ «Приватбанк» оскаржує зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні позову.

З урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №186/1743/15-ц, про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 9 308 грн. 22 коп.

Переглядаючи судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості по пені, штрафів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність законних підстав для задоволення зазначених позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на статі 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 31.01.2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Довідку про умови кредитування (а. с. 12) також не можна визнати належним і допустимим доказом з урахуванням вищезазначеного, крім того, з наданої позивачем копії цього документа неможливо встановити таких обставин, на які посилався останній в силу її нечитаності.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи право вимоги частині стягнення пені та штрафів за несвоєчасну сплату кредиту, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31.01.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

Колегія суддів вважає, що, позивачем не доведено належними та достатніми доказами, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент підписання ОСОБА_1 заяви від 31.01.2011 року взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме, у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

В оцінці доводів позивача про те, що саме заява позичальника разом з цими Умовами та Правилами становить укладений між ними кредитний договір, колегія суддів вважає за необхідне дотриматися правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, ухваленій в аналогічних правовідносинах, зміст якої зводиться до того, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15), та що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Посилання на фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманої кредитної карти, часткове виконання умов кредитного договору, часткову сплату заборгованості за договором, що відображається у розрахунку заборгованості, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вказане не свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин за відсутності доказів укладення саме кредитного договору, а сам факт користування ОСОБА_1 кредитною лінією та часткове погашення коштів не свідчить про достеменну обізнаність відповідача, як це передбачено діючим законодавством, про суму кредитного ліміту, умови зміни розміру такого ліміту, порядку та розміру нарахування відсотків тощо. Отже сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення між сторонами кредитного зобов`язання, а має іншу правову природу.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Виходячи із встановлених обставин справи та наданих стороною позивача доказів на підтвердження своїх вимог, оцінених апеляційним судом в сукупності згідно з приписами процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження можливості стягнення з відповідача пені та штрафів не надано, а тому ці вимоги обґрунтовано не задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи справу згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Заочне рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 15.11.2019 року.

Головуючий: Судді: