РІШЕННЯ
04 березня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючої судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,
представника позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2,
представника відповідача адвоката ОСОБА_3,
представника органу опіки і піклування ОСОБА_4,
ВСТАНОВИВ:
19.12.2018 року Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулося до суду з позовом в інтересах ОСОБА_5 ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради, про забезпечення повернення малолітньої ОСОБА_5 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Південно-Африканської Республіки.
В обґрунтування свого позову представник Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області вказав, що дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала у Південно-Африканській Республіці, що підтверджується копією витягу з рахунку щодо оплати за консультацію лікаря-педіатра, копією витягу з рахунку щодо оплати за навчання дитини, копією листа, яким підтверджується відвідування дитиною дошкільного навчального закладу та копією довідки про підтвердження членства медичного страхування.
18.10.2016 року Високий суд Південно-Африканської Республіки у справі № 4801/2016 ухвалив рішення про порядок участі Позивача у вихованні дитини та постановив наказ, відповідно до якого головним місцем проживання неповнолітньої дитини є будинок Відповідача і Відповідачу забороняється вивозити дитину з Південно-Африканської Республіки. Наказом також визначено, що Позивач та Відповідач приймають всі рішення, які стосуються дитини, консультуючись один з одним.
19.09.2017 року Відповідач з дитиною з письмового дозволу Позивача поїхала в Україну з метою відвідати дуже хворого батька. 04.10.2017 року Відповідач повинна була повернутися з дитиною до Південно-Африканської Республіки, що підтверджується копією письмової заяви Відповідача під присягою про зобов'язання повернути дитину та копією зворотних квитків.
Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що Відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав Позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої ОСОБА_5 ОСОБА_7 не давав.
Відтак на даний момент Відповідач з дитиною проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач вважає, що Відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01.2006 року № 3303-IV.
Ухвалою суду від 28.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, надано строк для подання відзиву на позовну заяву.
В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області позов підтримав та просив суд його задовольнити з зазначених вище підстав.
Ухвалою від 11.02.2019 року, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Заяву Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про забезпечення позову задоволено частково, вжито заходи забезпечення позову, до набрання законної сили рішенням у даній справі зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні батька-позивача з малолітньою дитиною ОСОБА_8 ОСОБА_5, зокрема, не чинити перешкоди у щоденному телефонному контакту, у тому числі використовуючи ОСОБА_9 та/або Скайп, викликано в судове засідання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сєдова, 5.
В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки і піклування просив суд у позові відмовити, надав суду акт обстеження умов проживання від 28.02.2019 року, згідно з яким проведено обстеження умов проживання відповідача та її доньки, для виховання, розвитку та проживання дитини створено такі умови: для доньки виділена кімната, в якій є все необхідне для проживання та виховання, місце для сну, одяг, письмовий стіл, інші меблі, продукти, відповідач та дитина проживають з вересня 2017 року, крім них за цією адресою проживають дідусь ОСОБА_11, бабуся ОСОБА_10; Стосунки сім'ї родинні, дружні, зі слів відповідача батько з 2017 року по сьогоднішній час не цікавився та не цікавиться донькою, мешкає в ПАР.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що є матір'ю відповідача, бабусею дитини ОСОБА_5 ОСОБА_8. Донька знаходячись в Південно-Африканській Республіці повідомляла, що позивач дитини погано до неї ставиться, не купляє їжі, плакала. Свідок зі своїм чоловіком направляли їй посилки. Позивач не бере участі в утриманні та вихованні дитини. Пояснила, що допомагають виховувати онуку, онука відвідує в м. Запоріжжі дитячий садочок, англійську мову забула, до батька дитина не хоче.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що є батьком відповідача, дідусем дитини ОСОБА_5 ОСОБА_8; допомагає доньці, позивач погано ставився до доньки та дитини, бив доньку. Наразі онука не бажає повертатись до батька, не бажає спілкуватись з ним по телефону.
Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази та інші матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала у Південно-Африканській Республіці, що підтверджується копією витягу з рахунку щодо оплати за консультацію лікаря-педіатра, копією витягу з рахунку щодо оплати за навчання дитини, копією листа, яким підтверджується відвідування дитиною дошкільного навчального закладу та копією довідки про підтвердження членства медичного страхування.
18.10.2016 року Високий суд Південно-Африканської Республіки у справі № 4801/2016 ухвалив рішення про порядок участі Позивача у вихованні дитини та постановив наказ, відповідно до якого головним місцем проживання неповнолітньої дитини є будинок Відповідача і Відповідачу забороняється вивозити дитину з Південно-Африканської Республіки. Наказом також визначено, що Позивач та Відповідач приймають всі рішення, які стосуються дитини, консультуючись один з одним.
19.09.2017 року Відповідач з дитиною з письмового дозволу Позивача поїхала в Україну з метою відвідати дуже хворого батька. 04.10.2017 року Відповідач повинна була повернутися з дитиною до Південно-Африканської Республіки, але згодом повернутись відмовилась.
У зв'язку з цим, 01.11.2017 року до ОСОБА_12 юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року електронною поштою через Центральний орган Південно-Африканської Республіки надійшла заява Позивача від 13.04.2017 року про сприяння поверненню дитини до Південно-Африканської Республіки.
На підставі заяви та довіреності Позивача ОСОБА_12 юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулося до Відповідача з метою роз'яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Південно-Африканської Республіки.
30.11.2017 року Відповідач надала письмові пояснення українською та російською мовами, де вказала на те, що повернення дитини до Південно-Африканської Республіки є неможливим.
Таким чином, предметом спору у даній справі є забезпечення термінового повернення малолітньої дитини до Південно-Африканської Республіки відповідно до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.
Відповідно до Преамбули метою укладення Гаазької Конвенції 1980 року було бажання Держав-підписантів в інтересах турботи про дітей надати їм захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування, створення для цього відповідних процедур для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу.
Відповідно до ст. 3 Гаазької Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Права піклування, згадані в пункті «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Гаазької Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
У Гаазької Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення ч. 1 ст. 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримування відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене, ст. 3; або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування, п. «а» ч. 1 ст. 13; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, п. «b» ч.1 ст.13; якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку, ч. 2 ст. 13; якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод, ст. 20.
Розглядаючи обставини, про які йдеться в статті 13, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
При цьому відповідно до ст. 19 Гаазької Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.
У постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року, по справі за позовом ОСОБА_12 юстиції України в інтересах батька дитини до матері дитини, третя особа орган опіки та піклування Деснянської у м. Чернігові ради, про повернення неповнолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки, був викладений наступний висновок щодо застосування норм ст.ст. 3, 12, 13 та 20 Гаазької Конвенції 1980 року при аналогічних обставинах справи, який відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України за відсутності у даному випадку підстав відступити від правової позиції, має враховуватися судом при застосуванні таких норм права.
Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримування дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.
Верховний суд також зазначив, що про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримування дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.
За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримування може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.
Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримування дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.
Далі у п. 62 вказаного рішення від 06.12.2007 року Європейський суд в контексті з'ясування питання, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві» у значенні другого абзацу статті 8 Конвенції інтерпретовано в світлі вищезазначених міжнародних документів, зазначив, що вирішальним є питання наявності справедливого балансу між існуючими конкуруючими інтересами дитини, обох батьків і суспільного порядку. У зв'язку з цим, в той час як стаття 8 не містять явні процесуальні вимоги, процес прийняття рішень стосовно втручання у захищене ст. 8 Конвенції право повинно бути справедливими і таким, щоб дозволити собі належну повагу інтересів, гарантованих цією статтею.
При цьому, у п. 68 свого рішення Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що поняття «найкращі інтереси дитини» також є основним фактором в контексті процедур, передбачених в Гаазької конвенції 1980 року. У зв'язку з цим Європейський суд з прав людини послався на Рекомендацію № 874 (1979) Ради Парламентської асамблеї Ради Європи, в якій мовиться: «діти більше не повинні розглядатися як власність батьків, але вони повинні бути визнані в якості осіб з їх власними правами і потребами».
Далі у п.п. 72, 73 згаданого рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що не існує ніякого автоматичного або механічного застосування повернення дитини згідно з Гаазькою конвенцією 1980 року, з огляду на визнання в цьому документі ряду винятків у зобов'язанні держав членів, щоб повернути дитину (див. зокрема, статті 12, 13 і 20), на основі об'єктивних міркувань, що стосуються фактичного особистості дитини та її оточенням, демонструючи конкретний підхід до кожного випадку, запобігаючи успіху в отриманні юридичного визнання, з плином часу, фактичної ситуації, що створив один із батьків, який здійснив викрадення (незаконне утримування), тобто юридичному маніпулювання цими винятками у своїх інтересах з боку батька-порушника положень ст. 3 Гаазької Конвенції 1980 року.
Таким чином, є підстави вважати, що утримування на території України малолітньої дитини ОСОБА_5 ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, її матір'ю ОСОБА_2 є незаконним.
Це закріплено у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримуються діти, зобов'язана повернути дітей в державу її постійного проживання, зокрема:
- дії, що порушують права Позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Південно-Африканською Республікою з 01.05.2016 року, тобто до моменту переміщення та утримування дитини на території України без згоди Позивача);
- дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку (ОСОБА_5 ОСОБА_8 народилася 04.06.2014 року та досягне 16-річного віку 04.06.2030 року);
- чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Південно-Африканською Республікою з 01.05.2016 року);
- Південно-Африканська Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання;
- дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а Позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та утримування дитини в Україні.
Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Згідно зі ст. 20 Конвенції 1980 року у поверненні дитини, відповідно до статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини та основних свобод.
Судом встановлено, що на теперішній час відповідач з дитиною мешкають у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, де для дитини створені усі умови для повноцінного її розвитку.
Згідно з актом обстеження умов проживання органу опіки та піклування від 28.02.2019 року, проведено обстеження умов проживання відповідача та її доньки, для виховання, розвитку та проживання дитини створено такі умови: для доньки виділена кімната, в якій є все необхідне для проживання та виховання, місце для сну, одяг, письмовий стіл, інші меблі, продукти відповідач та дитина проживають з вересня 2017 року, крім них за цією адресою проживають дідусь ОСОБА_11, бабуся ОСОБА_10 стосунки сім'ї родинні, дружні; зі слів відповідача батько з 2017 року по сьогоднішній час не цікавився та не цікавиться донькою, мешкає в Південно-Африканській Республіці .
Зазначене підтверджується також показами свідків ОСОБА_11, ОСОБА_10, які пояснили суду, що є батьками відповідача, дідусем та бабусею дитини ОСОБА_5 ОСОБА_8; донька повідомляла, що батько дитини погано ставиться до неї та дитини, не бере участі в утриманні та вихованні дитини; пояснили, що допомагають виховувати онуку, онука відвідує в м. Запоріжжі дитячий садочок, добре себе почуває, до батька повертатись не бажає. Батько дитини донькою не цікавиться, участі у вихованні та утриманні доньки не приймає.
ОСОБА_13 ОСОБА_14 мешкає в належних умовах, відвідує дитячий садок, отримує необхідний медичний догляд, дитина протягом майже півтора роки перебуває в Україні, звикла та адаптувалась у цьому середовищі, що підтверджується наданими сторонами та дослідженими у судовому засіданні документами, зокрема, довідкою з ясел-садочку, характеристикою з ясел-садочку, довідкою КЗ Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10, відповіддю щодо психологічного дослідження) ГПО Егіда, довідкою центру Капі-тошка, актом фактичного проживання, актом обстеження умов проживання, показами свідків.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що повернення малолітньої ОСОБА_8 ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Південно-Африканської Республіки не можна вважати доцільним.
Головним фактором, яким керується суд при обґрунтування цього висновку - є принцип дотримання, перш за все, інтересів дітей.
У рішенні Європейського суду з прав людини (Мамуссе і Вашингтон проти Франції) вказано, що головне правило Конвенції 1980 року - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення та утримування. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатимуть на їх розвиток.
При цьому, суд не вирішує питання визначення порядку здійснення батьками батьківських прав і обов'язків, оскільки це не є предметом даного спору і не регулюються Конвенцією 1980 року.
Оскільки позивач при подачі даного позову був звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.
На підставі ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд
Позов Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в інтересах ОСОБА_14 ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Визнати незаконним утримування на території України малолітньої дитини ОСОБА_5 ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, її матір'ю ОСОБА_2.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь Держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 копійок.
Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 04 березня 2019 року.
Повний текст рішення виготовлено 11 березня 2019 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Макаров