РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Здолбунівський районний суд Рівненської області головуючий Мичка І.М., при секретарі Кондратюк Н.В., з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1 розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 49028116 від 03.12.2015 року, яке було видане Державним реєстратором ОСОБА_7, Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, площею 35,8 кв.м.

У зв'язку із потребою в коштах для підготовки до весілля, яке вона запланувала на 26 серпня 2016 року, вона вирішила продати належну квартиру, про що розмістила оголошення в мережі інтернет.

В грудні 2015 року за купівлею спірної квартири до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_8, який вирішив її купити, ціна яка була ними погоджена за становила 320 000,00 грн. Узгодивши ключові моменти майбутнього договору, ОСОБА_2 уклала із похилим договір завдатку, в результаті якого отримала готівкою 50 000,00 грн.

Однак, звільнити квартиру на той час, коли вона мала бути продана, а саме до 01.02.2016 року, позивачка не змогла. ОСОБА_2 намагалася погодити із ОСОБА_8 новий, більш пізній, термін звільнення квартири, проте останній на це не погодився. Повернути отриманий завдаток вона не мала можливості, оскільки всі кошти були нею витрачені на підготовку до весілля. В звязку із неможливістю повернути на вимогу ОСОБА_8 завдатку, останній почав погрожувати їй зверненням до поліції, почав розміщувати про неї негативну інформацію в мережі інтернет, постійно телефонував, свої розмови супроводжував нецензурними висловами в її бік. Внаслідок такого психологічного тиску у ОСОБА_2 погіршився сон, вона боялась можливих судових справ, проблем з поліцією та людського осуду, що нібито вона шахрайка, яка неправомірно заволоділа чужими коштами.

У березні 2016 року із пропозицією придбати вказану квартиру до ОСОБА_2 звернулась відповідачка ОСОБА_3, на що позивачка погодилась. За пропозицією відповідачки вартість майна повинна була бути визначена на підставі висновку незалежної оціночної компанії, яка була запропонована ОСОБА_3, а саме ТОВ "АКР-Консалт".

Представники даної компанії жодного разу не звертались до позивачки зпроханням огляду даної квартири, для того щоб встановити дійсну її вартість, проте, 15 квітня 2016 року її викликали до ТОВ "АКР-Консалт" для підписання звіту, в якому було зазначено, що квартиру оцінено в 58 434,33 грн. що явно не відповідає ринковим цінам на нерухомість у місті Рівному. Однак, відповідачка на іншу ціну була незгідна та вказала що готова придбати квартиру лише за ціною 59 000,00 грн.

Постійний моральний та психологічний тиск зі сторони гр. ОСОБА_8 щодо повернення отриманого завдатку, відчуття безпомічності, та морального приниження змусило позивачку укласти вказаний договір на для неї умовах.

15 квітня 2016 року в приміщенні офісу ОСОБА_9 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири на ціно 59 000,00 грн. Кошти за квартиру були передані їй в момент укладення договору, які в свою чергу були передані для гр. ОСОБА_8

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово зверталась до ОСОБА_3 із проханням переглянути умови договору купівлі-продажу, оскільки його укладено на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин, проте остання категорично відмовилася.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась також на невідповідність визначення оціночною компанією ТОВ «АКР-Консалт» ринкової вартості житла, зазначила, що висновок про ринкову вартість квартири складено з порушеннями, його зміст не відповідає нормам чинного законодавства.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві. Додатково суду пояснила, що згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України у п. 23 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Зазначила, що положення ст. 233 ЦК України не зводяться до обмеженого переліку підстав за наявності лише яких може бути визнаний недійсним правочин на підставі вказаної норми матеріального права.

Пояснила суду, що у позовній заяві наведені беззаперечні обставин, які вказують на факт укладення оскаржуваного правочину під впливом тяжкої і на вкрай невигідних для позивача умовах. Зокрема в позові зазначено, про постійний моральний та психологічний тиск зі сторони гр. ОСОБА_8 щодо повернення отриманого завдатку, відчуття безпомічності, та морального приниження змусило позивачку укласти вказаний договір на явно невигідних для неї умовах.

Укладення договору на вкрай невигідних умовах вказує той факт, що відчуження квартири відбулось за ціною яка вдесятеро є нижчої від її реальної вартості, що вбачається з моніторингу інтернет сайтів з продажу нерухомого майна у м. Рівне та у відповідному його районі.

Оцінка приміщення була проведена з порушенням закону, оскільки в звіті про оцінку наведена характеристика об'єкту оцінки яка містить розбіжності та суперечності, відсутня інформація про аналіз правового статусу, технічна характеристика квартири, її конструктивів, відсутня інформація про ознаки фізичного зносу об'єкта оцінки, підтверджуючі документи, технічний паспорт, фотографії, що унеможливлює ідентифікацію об'єкта оцінки та порушує абз. 1, 5 п. 53 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440.

Спеціалісти оціночної компанії не здійснювали фактичний огляд об'єкту оцінки що беззаперечно вказує на укладення правочину на вкрай невигідних для позивачки умовах.

Зазначила, що згідно Протоколу № 86 засідання Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України від 28 квітня 2016 року встановлено численні порушення оцінювачем ОСОБА_10 норм чинного законодавства щодо порядку проведення оцінки обєктів нерухомості, встановлено, що надавані оцінювачем звіти про вартість майна є неякісними та непрофесійними, а відтак не підлягають до використання, внаслідок чого ОСОБА_10 було позбавлено (анульовано) сертифікат № 1439 від 30.10.1999 року, яким надавалося право на здійснення оціночної діяльності.

Зазначила, що гр. ОСОБА_8 вчиняв відносно позивачки психологічне насильство у зв'язку з неможливістю повернути останньою грошові кошти отримані в якості завдатку за квартиру. ОСОБА_8 обзивав позивачку шахрайкою, нецензурно висловлювався на її адресу та вимагати від неї сплачений останнім завдаток в подвійному розмірі.

ОСОБА_8 залякував позивачку судовими справами, зверненням до правоохоронних органів з заявою про вчинення нею шахрайських дій, та значних штрафних санкцій передбачених договором. Усі ці обставини тривожили позивача та негативно відображалось на її здоров'ї, у неї погіршився сон від постійного переживання та нервів, вона боялась можливих судових справ, проблем з поліцією та людського осуду, що нібито являється шахрайкою та нібито неправомірно заволоділа коштами.

Представник відповідача, ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_11, проти заявленного позову заперечив в повному обсязі, в обгрунтування зсвоїх заперечень послався на свободу договору та можливість вільного погодження сторонами всіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири. Зауважив, що під час укладення спірного договору кравчук Н.М. не висловила ніяких заперечень щодо його ціни.

Зауважив, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заявленного позову, а відтак в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Третя особа, ОСОБА_5, та представник третьої особи ОСОБА_6, адвокат ОСОБА_5, проти заявленого позову заперечив в повному обсязі, подав до суду письмові заперечення проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування заперечень адвокат ОСОБА_5 посилається на те, що позивачкою не наведено жодних обставин визначених ст. 233 ЦК України, які можуть бути підставою визнання недійсним правочину. Пояснив суду, що позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу того, що відсутності вказаних нею важких обставин такий правочин не був би вчинений взагалі.

Адвокат ОСОБА_5 неодноразово наголошував суду, що наявність грошового зобовязання у 50 000 (пятдесят тисяч) грн. 00 коп. не можна вважати обставиною, яка змусила позивачку продати квартиру на вкрай невигідних умовах, також не можна вважати такою обставиною необхідність готуватися до власного весілля.

Також неодноразово пояснював суду, що у ОСОБА_2 було достатньо інших можливостей для повернення ймовірного боргу ОСОБА_8, наприклад, позика в банку чи продаж будь-якої іншої квартири, з переліку тих, що перебували у її власності на той момент (що підтверджує достатньо хороший майновий стан позивачки). Стосовно звіту про оцінку майна, адвокат ОСОБА_5 звернув увагу суду на те, що ОСОБА_2 під укладення спірного правочину жодним чином не висловила своїх заперечень щодо вартості майна, її все влаштовувало, зазначив, що визначення вартості є необхідним лише для визначення розміру податків, які необхідно сплатити під відчуження/придбання нерухомості, а відтак будь-які порушення у Звіті про оцінку не є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Допитаний в судому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що дійсно в грудні 2015 року він за допомогою мережі інтернет серед пропозицій по продажу квартир в м. Рівне побачив оголошення ОСОБА_2 про продаж однокімнатної квартири АДРЕСА_2. Він звязався із продавцем, оглянув квартиру, вона його влаштувала і він висловив бажання її придбати. Із ОСОБА_2 він погодив її вартість 320 000,00 грн., підписав договір завдатку, та по розписці передав їй 50 000,00 грн., ними було визначено обовязок ОСОБА_2 до 01.02.2015 року звільнити вказане житло від своїх речей та укласти до цієї дати договір купівлі-продажу. Однак у вказаний строк квартиру вона не звільнила і договір не уклала, просила відтермінувати строк, оскільки їй не має де жити. Проте його така поведінка обурила, так як він розраховував на вчасне виконання усіх домовленостей, і він попросив повернути завдаток, оскільки в такої сумнівної людини він купувати вже нічого не буде. ОСОБА_2 пояснила, що 50 000,00 грн. у неї не має, оскільки вона їх витратила на особисті потреби, з її слів нібито на підготовку до весілля, і просила зачекати із поверненням коштів або все ж таки придбати у неї квартиру. Свідка така поведінка обурила він часто телефонував їй і вимагав повернення грошей, кожного разу всі розмови зводилися до нецензурних висловлювань, він не заперечив, що погрожував позивачці зверненням із заявою про шахрайські дії з її боку до поліції.

Вислухавши пояснення сторін, всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири підлягає до задоволення в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, не оспорюється сторонами та не спростовано належними та допустимими доказами, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 49028116 від 03.12.2015 року, яке було видане Державним реєстратором ОСОБА_7, Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, площею 35,8 кв.м.

У зв'язку із потребою в коштах для підготовки до весілля, яке було заплановано на 26 серпня 2016 року (підтверджено Свідоцтвом про шлюб серії 1-ГЮ № 119937), вона вирішила продати належну їй квартиру, про що розмістила оголошення в мережі інтернет.

В грудні 2015 року за купівлею спірної квартири до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_8, який вирішив її купити, ціна яка була ними погоджена за становила 320 000,00 грн. Узгодивши ключові моменти майбутнього договору, ОСОБА_2 уклала із похилим договір завдатку, в результаті якого отримала готівкою 50 000,00 грн.

Оскільки звільнити квартиру на той час, коли вона мала бути продана, а саме до 01.02.2016 року, позивачка не змогла, ОСОБА_2 намагалася погодити із ОСОБА_8 новий, більш пізній, термін звільнення квартири та укладення договору купівлі-продажу, проте останній на це не погодився. Повернути отриманий завдаток вона не мала можливості, оскільки всі кошти були нею витрачені на підготовку до весілля. В звязку із неможливістю повернути на вимогу ОСОБА_8 завдатку, останній почав погрожувати їй зверненням до поліції, почав розміщувати про неї негативну інформацію в мережі інтернет, постійно телефонував, свої розмови супроводжував нецензурними висловами в її бік. Внаслідок такого психологічного тиску у ОСОБА_2 погіршився сон, вона боялась можливих судових справ, проблем з поліцією та людського осуду, що нібито вона шахрайка, яка неправомірно заволоділа чужими коштами.

У березні 2016 року із пропозицією придбати вказану квартиру до ОСОБА_2 звернулась відповідачка ОСОБА_3, на що позивачка погодилась. За пропозицією відповідачки вартість майна повинна була бути визначена на підставі висновку незалежної оціночної компанії, яка була запропонована ОСОБА_3, а саме ТОВ "АКР-Консалт".

Представники даної компанії жодного разу не звертались до позивачки з проханням огляду даної квартири, для того щоб встановити дійсну її вартість, проте, 15 квітня 2016 року її викликали до ТОВ "АКР-Консалт" для підписання звіту, в якому було зазначено, що квартиру оцінено в 58 434,33 грн. що явно не відповідає ринковим цінам на нерухомість у місті Рівному.

15 квітня 2016 року в приміщенні офісу ОСОБА_9 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири на ціно 59 000,00 грн. Кошти за квартиру були передані їй в момент укладення договору, які в свою чергу були передані для гр. ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За змістом ч.1 ст.233 ЦК, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Положення ст. 233 ЦК України не зводяться до обмеженого переліку підстав за наявності лише яких може бути визнаний недійсним правочин на підставі вказаної норми матеріального права.

В позовній заяві наведені беззаперечні обставин, які вказують на факт укладення оскаржуваного правочину під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах. Зокрема в позові зазначено, про постійний моральний та психологічний тиск зі сторони гр. ОСОБА_8 щодо повернення отриманого завдатку, відчуття безпомічності, та морального приниження змусило позивачку укласти вказаний договір на явно невигідних для неї умовах.

Укладення договору на вкрай невигідних умовах вказує той факт, що відчуження квартири відбулось за ціною яка вдесятеро є нижчої від її реальної вартості, що вбачається з моніторингу інтернет сайтів з продажу нерухомого майна у м. Рівне та у відповідному його районі.

Суд приймає до уваги пояснення ОСОБА_2, що відібрані адвокатом ОСОБА_1 в порядку ст. 20 Закону України «Про адвокатуру» оскільки, пояснення учасника справи за своєю процесуальною приналежністю не є доказом у справі та не потребує безпосереднього свого дослідження в ході судового розгляду справи.

Суд критично оцінює Звіт про оцінку майна № RS53-160415-001 від 15.04.2016 року з огляду на наступне в звіті про оцінку наведена характеристика об'єкту оцінки, яка містить розбіжності та суперечності, відсутня інформація про аналіз правового статусу, технічна характеристика квартири, її конструктивів, відсутня інформація про ознаки фізичного зносу об'єкта оцінки, підтверджуючі документи, технічний паспорт, фотографії, що унеможливлює ідентифікацію об'єкта оцінки та порушує абз. 1, 5 п. 53 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440.

У звіті також відсутнє належне обґрунтування бази оцінки та виду вартості. Під час оцінки використано один методичний підхід - порівняльний метод аналогів продажу, при цьому відмова від використання інших методів не обґрунтована, що порушує п. 37 Національного стандарту № 1. В свою чергу, застосований порівняльний підхід проведено з порушенням вимог п. п. 16, 47-49 Національного стандарту № 1. Обсяг зібраної та проаналізованої інформації в додатках не достатній для проведення оцінки об'єкта. В додатках відсутня інформація про об'єкт, яка необхідна для його ідентифікації та здійснення оцінки та підтвердження іншої інформації, необхідної для оцінки об'єкта, що порушує п. п. 52, 54, 56 Національного стандарту № 1.

У звіті наведено нормативні акти, що втратили чинність або не використовуються з визначеною метою. Суб'єктом оцінювання не проведено аналіз ринку подібного майна, що порушує п. п. 52, 53 Національного стандарту № 1. Окрім цього, відсутня інформація про ринок нерухомості в районі розміщення об'єкта оцінки, про рівень інвестиційної привабливості населеного пункту, де розташований об'єкт оцінки, про подібні об'єкти, ціни пропонування яких використовувалися в порівняльному підході до оцінки об'єкта оцінки. По тексту звіту та в додатках відсутні дані про курс НБУ станом на дату оцінки 15.4.2016 року.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Частиною 6 ст. 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" врегульовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов'язковими до виконання суб'єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затверджений постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440 є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому ОСОБА_12, використовуються в інших національних стандартах.

ОСОБА_12 (п. п. 50-55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

Національний стандарт № 2 "Оцінка нерухомого майна", затверджений постановою КМУ від 28.10.2004 № 1442, є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватись відповідно до Національного стандарту № 2 "Оцінка нерухомого майна" з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.

Так, згідно з приписами п. 50 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об'єктом оцінки.

Відповідно до п. 51 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: - укладення договору на проведення оцінки, - ознайомлення з об'єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; - ідентифікація об'єкта оцінки та пов'язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; - вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; - узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; - складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об'єкта оцінки на дату оцінки; - доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об'єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Крім того, ст. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та не спростовано жодним учасником розгляду, особистого огляду суб'єктом оціночної діяльності об'єкта оцінки проведено не було, матеріали звіту не містять, зокрема фотографії об'єкта оцінки. Навпаки, звіт містить інформацію що огляд об'єкту проведено не було.

Судом встановлено, що згідно Протоколу № 86 засідання Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України від 28 квітня 2016 року встановлено численні порушення оцінювачем ОСОБА_10 норм чинного законодавства щодо порядку проведення оцінки обєктів нерухомості, встановлено, що надавані оцінювачем звіти про вартість майна є неякісними та непрофесійними, а відтак не підлягають до використання, внаслідок чого ОСОБА_10 було позбавлено (анульовано) сертифікат № 1439 від 30.10.1999 року, яким надавалося право на здійснення оціночної діяльності та яке було долучено до Звіту про оцінку майна № RS53-160415-001 від 15.04.2016 року як доказ права здійснювати визначення ринкової вартості квартири, та який було покладено в основу оспорюваного правочину. Саме даний звіт про оцінку майна № RS53-160415-001 від 15.04.2016 року став підставою для формування ціни оспореного договору купівлі-продажу, яка є істотною умовою договору купівлі-продажу.

Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені у статті 16 ЦК України.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст. 203 ЦК)

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що в сукупності викладені обставини доводять правомірність звернення ОСОБА_2 до суду із даним позовом з метою захисту свого порушеного та охоронюваного Законом права власності.

В ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 203, 215, 233, 655, 691 ЦК України, ст.ст.3, 9, 11, 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", ст.ст. 26, 37 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Національним стандартом оцінки № 1, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Заявлений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 15 квітня 2016 року посвідчений 15 квітня 2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_13 і зареєстрований в реєстрі за № 334.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1) на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя