ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1592/16-ц Номер провадження 22-ц/814/511/19Головуючий у 1-й інстанції Олефір А.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Філоненко О.В.

представника позивача - Варавіна С.Д., представника відповідача - Хромих Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи Сектор державної реєстрації Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 р. ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, яке було ними придбане за час шлюбу.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя наступними чином:

- визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1;

- визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частину магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_2

- визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер: НОМЕР_5, площею 0,0482 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Honda Accord, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 194734,13 грн. (сто дев'яносто чотири тисячі сімсот тридцять чотири гривні 13 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Fiat Doblo Cargo, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 47695,37 грн. (сорок сім тисяч шістсот дев'яносто п'ять гривень 37 копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2018 року за заявою ОСОБА_5 стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 4000 грн. (т. 1 а.с. 145-146).

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_4, оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, яку подано 27.11.2018 року, відповідач ОСОБА_4 прохає скасувати рішення суду у частині визнання за сторонами права власності за кожним на Ѕ частину магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_4, на Ѕ частину земельної ділянки за цією ж адресою, стягнення на користь ОСОБА_5 грошової компенсації за автомобілі, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 посилається на те, що придбання магазину та земельної ділянки відбулося виключно за його особисті кошти, що належали йому до укладення шлюбу та коштів, отриманих від підприємницької діяльності, які він використовував не на потреби та не в інтересах сім'ї, що було визнано позивачкою. Тому вважає, що суд помилково відніс вказане майно до спільного сумісного майна подружжя.

Також вказував, що з метою належного провадження підприємницької діяльності він залучав свої особисті кошти, які постійно знаходились в грошовому обігу та ніколи не були об'єктом права спільної сумісної власності.

Крім цього, стягуючи на користь ОСОБА_5 Ѕ вартості автомобілів, суд не встановив, чи були відчужені автомобілі проти волі позивачки, не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, а про продаж автомобілів позивачка була обізнана у грудні 2014 року, тоді як з позовом звернулася лише 10.08.2016 року.

Також зазначав, що суд безпідставно не врахував пояснення та докази на підтвердження того, що під час перебування у шлюбі з позивачкою, 31.08.2013 року між ним та ОСОБА_6 й ОСОБА_7 були укладені договори позики з на суму 220000 грн. та 80000 грн., які використовувалися для відновлення торгівлі в магазині, в якому були фінансові труднощі. Після отримання позики підприємницька діяльність покращилася та, відповідно, покращився майновий стан сім'ї. Позивачкою в судовому порядку договори позики не оспорювалися.

08.02.2019 року до апеляційного суду надійшов відзив від третьої особи ОСОБА_6, в якому останній не заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 та послався на те, що за договором позики від 31.08.2013 року надав відповідачу у борг кошти в сумі 220000 грн. зі строком повернення до 31.08.2014 року, які він не повернув йому у зв'язку з фінансовими труднощами. У зв'язку з чим ОСОБА_4 запропонував придбати в нього автомобіль Хонда за 220000 грн. в рахунок погашення боргу, на що ОСОБА_6 погодився. Вважає, що зазначена у довідці-рахунку вартість автомобіля не є такою, яку сторони узгодили та не відповідає фактичній ціні договору.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 11.02.2019 року, третя особа ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_4, пославшись на те, що 31.08.2013 року уклав з ОСОБА_4 договір позики, за яким надав йому у борг грошові кошти в сумі 80000 грн., які він не повернув йому в обумовлений у договорі позики строк до 31.08.2014 року. В подальшому, на пропозицію ОСОБА_4 та за згодою ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу він придбав у нього автомобіль «Фіат» за 80000 грн., які зараховано за вказаним договором позики. Зазначена у довідці-рахунку ціна автомобіля 80000 грн. не є такою, що сторони узгодили та не відповідає фактичній ціні договору. Заперечення щодо задоволення апеляційної скарги відсутні.

15.02.2019 року до апеляційного суду надійшов відзив від позивачки ОСОБА_5 на апеляційну скаргу ОСОБА_4, в якому позивачка прохає залишити без задоволення його апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції. При цьому, ОСОБА_5 зазначила, що наведені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені жодними доказами, а майно у вигляді магазину, земельної ділянки, автомобілів «Фіат» та «Хонда» було придбано в зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим є спільною сумісною власністю подружжя, тоді як транспортні засоби продані відповідачем без її згоди.

Сторони в судове засідання не з'явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Участь позивачки ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_4 у суді апеляційної інстанції забезпечена представниками - адвокатами Варавіним С.Д. та Хромих Е.В. відповідно.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки Варавіна С.Д., представника відповідача Хромих Е.В., дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Як вірно встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 15.02.1997 року Кринківською сільською радою Глобинського району Полтавської області, актовий запис № 3.

Заочним рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 20 травня 2015 року, яке набрало законної чинності 08 червня 2015 року, шлюб між сторонами був розірваний (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до договору купівлі-продажу магазину, укладеного від 21 червня 1999 року між Великокринківським споживчим товариством в особі ОСОБА_9 та ОСОБА_4, останній купив магазин літ. «А» «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться в АДРЕСА_3 право власності на який було зареєстровано за ним 05 липня 1999 року (т.1 а.с. 107).

Згідно довідки виданої 31.05.2018 року № 1380/5/16-08 Глобинським відділенням Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області, фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 взято на податковий облік 01.01.1991 за № 218 (т. 2 а.с.87).

Як убачається з копії реєстраційної справи, відомості фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 включено до Єдиного державного реєстру 09.12.1997 року, номер запису: 0000686 (т.2 а.с. 24-35).

Крім цього, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_6, виданого 16 листопада 2005 року на ім'я ПП ОСОБА_10, останній на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2003 року є власником земельної ділянки площею 0,0482 га, кадастровий номер: НОМЕР_5, розташованої за адресою: АДРЕСА_3

Також судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідачем 27.08.2011 року було придбано автомобіль Honda Accord, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, а 03.12.2011 року придбано автомобіль Fiat Doblo Cargo, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 (т. 1 а.с.11).

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що майно у вигляді магазину, земельна ділянка за цією ж адресою та автомобілі придбані сторонами у період шлюбу, за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка діяла на час укладення шлюбу та відповідно придбання спірного магазину, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, визначено майно подружжя, яке відносилося до роздільного майна, а саме майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що магазин було придбано ОСОБА_4 як фізичною особою в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_5

Посилання відповідача в суді першої інстанції та його аналогічні доводи в апеляційній скарзі про те, що магазин був придбаний за його особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності до реєстрації шлюбу, обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду, оскільки на час набуття зазначеного майна у власність діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, відповідно до яких чітко визначено перелік майна, яке відноситься до роздільного.

Крім того, будь-яких достатніх та допустимих доказів на підтвердження придбання вказаного нерухомого майна за особисті кошти відповідача останнім не надано.

Твердження відповідача про те, що у нього та позивачки був різний бюджет на час придбання магазину, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги з огляду на те, що подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Згідно з ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка є чинною, роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

На підтвердження вартості придбаного у шлюбі з відповідачем магазину та земельної ділянки під магазин, позивачкою у суді першої інстанції було надано звіт про оцінку майна № AS18-170517-044 від 17.05.2017 р., згідно якого вартість магазину літ. А «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою АДРЕСА_4, становить 628890,75 грн. (т. 2 а.с.67-76).

За звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки № AS18-170517-040 від 17.05.2017 р., вартість земельної ділянки площею 0,0482 га, кадастровий номер: НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_4, становить 77709, 49 грн. (т. 2 а.с.46-56).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідача заперечував вартість майна за звітами, посилаючись на те, що на момент розгляду зазначеної справи вони не є дійсними, оскільки термін дії звітів 6 місяців, тоді як оцінка проведена17.07.2017 року; зазначені звіти складено для цілей оподаткування, не складені експертом, якого попереджено про кримінальну відповідальність. Крім того, вказував, що оцінювачем не вірно зазначені характеристики обстежуваних об'єктів, що призвело до невірного визначення їх вартості.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проаналізувавши надані позивачкою звіти, суд першої інстанції на підставі наведених правових норм прийшов до вірного висновку про те, що вони не є належними доказами на підтвердження вартості вказаного спірного майна, оскільки оцінювачем невірно зазначено характеристики обстежуваних об'єктів, що підтвердили в судовому засіданні позивач та відповідач, та на момент розгляду справи закінчився термін їх дії, який становив 6 місяців від дати складання 17.07.2017 року, тому вони не є дійсними.

Клопотань про призначення судом відповідної експертизи для встановлення вартості спірного майна до суду від сторін та їх представників не надходило.

Згідно з ч. 4,5 ст. 71 Сімейного кодексу України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З урахуванням того, що сторони не досягли згоди стосовно вартості майна, яке підлягає поділу, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження вартості спірного майна, а також приймаючи до уваги те, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, тоді як жоден із подружжя не вчинив таких дій, суд першої інстанції вірно розподілив майно, визнавши право власності за кожним з подружжя на 1/2 частину магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ці ділянкою, на якій розташовані об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З огляду на те, що в порядку поділу спільного майна подружжя до ОСОБА_5 переходить 1/2 частина магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_3, суд першої інстанції, з урахуванням вищенаведених правових норм, прийшов до правильного висновку про визнання за позивачкою в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0482 га, кадастровий номер: НОМЕР_5, розташованої за адресою: АДРЕСА_3

При вирішенні позову ОСОБА_5 в частині стягнення з відповідача на її користь вартості Ѕ частини транспортних засобів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки вони були придбані відповідачем у період зареєстрованого шлюбу з позивачкою, тому у відповідності до ст. 61 Сімейного кодексу України є об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Як установлено місцевим судом та підтверджено відповідачем в ході судового розгляду,13.12.2014 року ОСОБА_4 здійснив відчуження зазначених транспортних засобів. Так, автомобіль Fiat Doblo Cargo, продано ОСОБА_7 за 95390,73 грн. (т. 1 а.с.143), а Honda Accord, - ОСОБА_6 за 389468,25 грн. (т. 1 а.с. 144).

Заперечуючи проти позову в частині стягнення на користь позивачки компенсації в розмірі 1/2 частини вартості зазначених автомобілів, відповідач у суді першої інстанції, а також в апеляційній скарзі послався на те, що в період фінансової кризи ним було отримано позики, а саме 31.08.2013 року у ОСОБА_7 у сумі 80000 грн. та цього ж дня у ОСОБА_6 у розмірі 220000,00 грн. У зв'язку з тим, що у нього не було можливості повернути їм кошти, у рахунок повернення боргу ним передано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спірні автомобілі. Кошти він отримував з усної згоди дружини та в інтересах сім'ї, на момент виникнення боргів перебував у зареєстрованому шлюбі, а отже, на його думку, позивач не має права на компенсацію вартості від продажу автомобілів, оскільки їх відчуження відбулося за зобов'язаннями сім'ї. Письмової згоди на відчуження автомобіля дружина не надавала. На підтвердження викладених обставин ОСОБА_4 було надано суду копії відповідних розписок (т. 1 а.с.164,165).

Представником відповідача у суді першої інстанції були надані письмові підтвердження, написані ОСОБА_7 та ОСОБА_6, оскільки оригінали розписок, які підтверджують отримання відповідачем позик, не збереглися (т.2 а.с.9,10).

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Письмові підтвердження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обґрунтовано не взяті до уваги суду як належні докази щодо отримання відповідачем позики у вказаних осіб, оскільки згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, та на підтвердження його укладення та умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оригіналів розписок на підтвердження того, що відповідач взяв у борг у ОСОБА_7 80000 грн. та у ОСОБА_6 220000 грн., ОСОБА_4 суду не надав. Крім цього, не заперечував того факту, що позивачка не надавала йому письмової згоди на укладення зазначених договорів позики.

З урахуванням того, що відповідач розпорядився транспортними засобами, які були придбані у шлюбі, на власний розсуд без письмової згоди позивачки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_5 має право на грошову компенсацію 1/2 частини вартості зазначених транспортних засобів.

При визначенні розміру грошової компенсації 1/2 вартості спірних транспортних засобів суд вірно послався на те, що документами, які підтверджують їх продаж, є, зокрема довідка-рахунок № 891153 від 13.12.2014 року, згідно якої ОСОБА_7 придбав автомобіль Fiat Doblo Cargo, кузов ZFA5071 за 95390,73 грн., а також довідка-рахунок № 891151 від 13.12.2014 р., з якої вбачається, що ОСОБА_6 придбано автомобіль Honda Accord, кузов № НОМЕР_4 за 389468,25 грн.

З огляду на те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірних автомобілів, не скористалися правом на звернення до суду з клопотанням про призначення автотоварознавчої експертизи з цього питання, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вказані довідки-рахунки є оформленням договірних відносин між сторонами щодо купівлі-продажу спірних транспортних засобів за вартість, яка в них зазначена. У зв'язку з чим обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки грошові компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Honda Accord, в розмірі 194734,13 грн. та автомобіля Fiat Doblo Cargo, в розмірі 47695,37 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири не оспорюється, тому в цій частині колегією суддів не переглядається.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 дублюють його заперечення проти позову, яким судом першої інстанції надано вірну правову оцінку, що знайшла відображення в рішенні суду.

Рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі твердження не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_4 залишається колегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук