Ухвала

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 752/17413/16-ц

провадження № 61-28272св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року у складі судді Плахотнюк К. Г. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 05 червня 2009 року вона перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року.

За час перебування у шлюбі, у 2011 році, за спільні кошти сторони придбали автомобіль марки «Chevrolet Aveo», 2011 року випуску, об'єм двигуна 1498 куб. см, № кузова НОМЕР_4, який було зареєстровано на ім'я відповідача за реєстраційним номером НОМЕР_3.

Вказувала, що відповідач у жовтні 2015 року без її згоди продав належний їм як подружжю автомобіль своєму батьку.

Посилаючись на те, що спірний транспортний засіб належав подружжю на праві спільної сумісної власності, є неподільною річчю та був проданий відповідачем самовільно без її згоди, і що відповідач не бажає у добровільному порядку компенсувати належну їй від продажу частку, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частку вартості зазначеного автомобіля у розмірі 76 117,50 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу «Chevrolet Aveo», 2011 року випуску, об'єм двигуна 1498 куб. см, № кузова НОМЕР_4, № двигуна НОМЕР_5, грошові кошти в сумі 76 117,50 грн, понесені судові витрати в розмірі 761,17 грн, що разом становить 76 878,67 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний автомобіль було придбано подружжям під час шлюбу, а отже, він є спільною сумісною власністю, якою відповідач розпорядився на власний розсуд. Керуючись статтею 71 СК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд правильно встановив наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 1/2 частки вартості спірного автомобіля на користь ОСОБА_1, оскільки це майно набуте під час перебування у шлюбі з позивачкою та відчужено ним без її згоди.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій всупереч вимог статей 214 та 360-7 ЦПК України 2004 року не врахували наведені у позовній заяві висновки Верховного Суду України, які викладено у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 та від 05 квітня 2017 року у справі № 367/5390/14-ц. Крім того, суди всупереч статтям 57-60 ЦПК України 2004 року помилково взяли до уваги консультативний висновок експерта про імовірну вартість спірного автомобіля, оскільки він містить завідомо неправдиву інформацію, а також одержаний у порядку, який суперечить вимогам законодавства України, а тому не є доказом у розумінні наведених норм процесуального закону. Суди помилково не залучили до участі у справі дійсного власника спірного майна, не врахували заперечень на позов, не дослідили правову природу набуття цього майна у власність одним з подружжя, не установили джерело походження коштів, за які придбано автомобіль, а також не врахували вимог частини п'ятої статті 71 СК України щодо можливості присудження одному з подружжя грошової компенсації за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

21 серпня 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшла заява про затвердження мирової угоди із проектом мирової угоди.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

07 грудня 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшла уточнена редакція проекту мирової угоди.

Перевіривши доводи заяви про затвердження мирової угоди та дослідивши проект мирової угоди, колегія суддів дійшла такого висновку.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає у тому числі можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Статтею 408 ЦПК України визначено, що незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до статті 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом і має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження», відповідно до статті 4 якого у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Умови мирової угоди викладені у поданій до Верховного Суду спільній заяві сторін справи про закриття провадження у справі у зв'язку з укладенням мирової угоди від 07 грудня 2018 року.

Зі змісту поданої до суду мирової угоди встановлено, що вона укладена з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, які стосуються виключно прав і обов'язків сторін справи.

Затвердження судом цієї мирової угоди відповідає вимогам чинного законодавства України.

Керуючись статтями 207, 255, 408 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та про закриття провадження у справі задовольнити.

Затвердити мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у такій редакції:

«Ми, ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_7, виданий Святошинським РУ ГУ ДМС України в м. Києві 18 серпня 2016 року, ІПН НОМЕР_1, яка діє з власної волі, та ОСОБА_2, паспорт серії НОМЕР_6, виданий Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15 грудня 1998 року, ІПН НОМЕР_2, який діє з власної волі, разом поіменовані «Сторони», з метою врегулювання цивільного спору про розподіл спільного майна подружжя, який розглядається Верховним Судом (справа № 752/17413/16-ц) зa позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, на основі взаємних поступок уклали цю мирову угоду про наступне:

1. 3 05 червня 2009 року Сторони перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року.

За час перебування у шлюбі, а саме у 2011 році за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Chevrolet Aveo», 2011 року випуску, колір коричневий, об'єм двигуна 1498 куб. см, № кузова НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3.

На момент підписання цієї мирової угоди сума позовних вимог до ОСОБА_2 становить 76 117,50 грн, понесені судові витрати - 761,17 грн, що разом становить належну до стягнення суму в розмірі 76 878 (сімдесят шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн 67 коп.

2. Сторони домовились, що ОСОБА_2 з метою врегулювання спору відшкодовує ОСОБА_1 суму в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн 00 коп. до 31 березня 2019 року (включно), в решті вимог ОСОБА_1 не має та не буде мати в майбутньому жодних майнових претензій (у тому числі майнових претензій про розподіл спільного набутого майна подружжя) та витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, та/або тих, що випливають з неї.

2.1. ОСОБА_2 зобов'язується відшкодувати ОСОБА_1 шкоду, визначену в пункті 2 цієї угоди у строк до 31 березня 2019 року (включно).

2.2. Шкода відшкодовується в такому порядку:

1) 70 000 (сімдесят тисяч) грн 00 коп. одним платежем ОСОБА_2 зобов'язаний передати ОСОБА_1 упродовж 30 календарних днів з моменту отримання ухвали про затвердження цієї мирової угоди Верховним Судом. Підтвердженням передання грошових коштів є нотаріально посвідчена розписка від ОСОБА_1 про отримання коштів від ОСОБА_2.

ОСОБА_2 здійснює відшкодування ОСОБА_1, шляхом передання грошових коштів готівкою. Підтвердженням передання грошових коштів є нотаріально посвідчена розписка від ОСОБА_1 про отримання коштів від ОСОБА_2.

Оплату за нотаріальне посвідчення розписок здійснює ОСОБА_2.

3. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою врегулювання судового спору у справі погоджуються на умови, що викладені в цій мировій угоді.

4. ОСОБА_1 заявляє та підтверджує, що з моменту підписання цієї мирової угоди та її затвердження Верховним Судом, у разі належного ії виконання ОСОБА_2, не матиме до нього жодних майнових претензій (у тому числі майнових претензій про розподіл спільного набутого майна подружжя), та витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, та/або тих, що випливають з неї до ОСОБА_2.

5. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися, що будь-які витрати, пов'язані з виконанням цієї мирової угоди, Сторони несуть самостійно.

6. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявляють, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб.

7. Сторони домовилися, що угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та затвердження Верховним Судом. У разі відмови Верховного Суду у затвердженні тексту цієї мирової угоди будь-які домовленості, які були досягнуті в переговорах та скріплені підписами під цією угодою, втрачають свою силу.

8. Цю угоду укладено в 3 примірниках по одному для кожної із сторін, один примірник угоди знаходиться у матеріалах справи.

9. Наслідки закриття провадження у справі, передбачені статтями 207, 255 ЦПК України, нам відомі.»

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року визнати нечинними.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк