Номер провадження: 22-ц/813/4159/19
Номер справи місцевого суду: 515/2170/14-ц
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі,

встановив:

28 серпня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, який розірвано у 2003 р. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.11.2003 р. з відповідача стягнуто аліменти на її користь на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх його видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян в місяць до досягнення дитиною повноліття.

З 2003 року відповідач жодного разу не поцікавився життям та станом здоровя свого сина. Їй одній важко утримувати дитину, вона перебуває у тяжкому як фінансовому, так і моральному стані. Син має слабке здоровя, часто хворіє та перебуває на диспансерному обліку з діагнозами: дисметаболічна нефропатія та дискінезія жовчовивідних шляхів. На його утримання щомісячно необхідно не менше 3500 грн. Відповідач добровільно допомоги не надає, не бере участі у додаткових витратах, викликаних частими хворобами дитини, аліменти примусово вираховуються у розмірі 489 грн. 50 коп. Крім того, він постійно приховує розмір своїх доходів, не виплачує присуджені Татарбунарським районним судом Одеської області додаткові витрати на лікування дитини ще з 2011 року, приховує своє місце проживання.

Позивач також посилалась на те, що відповідно до повідомлення Головного управління статистики Одеської області, відповідач є керівником ПП «Барістер», тому є платоспроможним і має можливість оплачувати додаткові витрати на утримання сина. Відповідач як батько зобовязаний утримувати сина до досягнення ним повноліття, тому за таких обставин просила збільшити розмір аліментів та стягувати з ОСОБА_3 на утримання сина аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., починаючи з 28 серпня 2014 року, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн.60 коп.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_3 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 62).

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 січня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду було залишено без задоволення (а.с. 86).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2014 року, та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що він не працює у ПП «Барістер» з 2007 року за станом здоровя. На даний час він також є безробітним, єдиний дохід - це пенсійні виплати за інвалідністю другої групи з дитинства у розмірі 1490 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, районний суд виходив із того, що на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19.12.2003 р. з відповідача було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку. Але, у звязку тим, що ОСОБА_3 має нерегулярний, мінливий дохід, а утримання хворого сина потребує більше затрат, то суд, враховуючи задовільний матеріальний стан відповідача, вважав за можливе та необхідне змінити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти на користь позивача на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі, який розірвано у березні 2004 року, від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 19.12.2003 р. з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх його видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян в місяць до досягнення дитиною повноліття.

Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Як передбачено ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15.05.2006 р. № 3 розяснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з ним.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що матеріали справи не мають жодних доказів того, що матеріальний або сімейний стан платника або одержувача аліментів змінився в сторону його поліпшення або погіршення, що б давало суду змінити розмір аліментів в сторону збільшення.

Крім того, судом не було враховано, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, діючим СК України було передбачено стягнення аліментів або у частці від заробітку (доходу) відповідача, або у твердій грошовій сумі, з урахуванням вимог, передбачених статтями 183, 184 СК України.

При цьому, зміни до ч. 3 ст.181 СК України, згідно якої позивач має право вибору способу стягнення аліментів у часті від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі, були введені лише Законом України № 2037-VІІІ від 17.05.2017 року, тобто більше ніж через 2,5 року після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 на час ухвалення оскаржуваного судового рішення мав постійний дохід у виді пенсії, то у суду не було правових підстав ні для збільшення розміру аліментів, ні для зміни способу їх стягнення, із розміру у часті від доходу відповідача на тверду грошову суму.

Більше того, судом першої інстанції не було враховано, що відповідач ОСОБА_3 на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, як і на даний час, є інвалідом 2 групи з дитинства, а тому звільнений від сплати судового збору. Проте, суд стягнув з нього судовий збір за оскаржуваним судовим рішенням, що також є незаконним.

Крім викладеного, колегія суддів також зазначає, що ухвалюючи судове рішення про збільшення розміру аліментів, суд обгрунтовував свій висновок тим, що відповідач не бере участі у додаткових витратах, викликаних частими хворобами дитини. а утримання хворого сина потребує більше затрат. З цих підстав, суд, враховуючи задовільний матеріальний стан відповідача, вважав за можливе та необхідне змінити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти на користь позивача на утримання сина у твердій грошовій сумі.

Однак судом не було враховано, що стягнення додаткових витрат на утримання дитини регулюється ст. 185 СК України, а тому суд має враховувати, що батьки зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

При цьому, судом не будо враховано, що позивач при зверненні до суду не обгрунтовував свої вимоги ст. 185 СК України.

Більше того, судом не було враховано, що у відповідності до інших судових рішень, вже відкриті виконавчі провадження, згідно яких з відповідача на користь позивача підлягають стягненню додаткові витрати на лікування і утримання дитини сторін ще з 2011 року, а саме:

а.с. 13 додаткових матеріалів додаткові витрати на суму 1544,87 грн.,

а.с.15 грошова сума 2772,36 грн.,

а.с.18 - додаткові витрати на суму 1492,65 грн.,

а.с.19 додаткові витрати на суму 2198,16 грн.

Крім того, судом не було враховано, що матеріали справи не мали доказів того, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення відповідач ОСОБА_3 був керівником ПП «Барістер» і отримував відповідний дохід, який би давав суду підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 192 СК України.

Також суд в оскаржуваному судовому рішенні помилково зазначив, що рішення суду набирає чинності з моменту звернення позивача до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, тобто з 28.08.2014 року, в той час як рішення суду набирає чинності з моменту звернення позивача до суду з позовом лише про стягнення аліментів, як то передбачено ч. 1 ст. 191 СК України, та яке було ухвалено ще 19.12.2003 року про стягнення з відповідача аліментів, починаючи з 03.11.2003 року.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Що стосується поновлення заявнику апеляційної скарги ОСОБА_6 строку на подачу апеляційної скарги після збігу більше 4-х років після ухвалення оскаржуваного заочного рішення та 3-х років після постановлення ухвали Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 січня 2016 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення, то апеляційний суд виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 був обізнаний про час і місце постановлення вищевказаної ухвали суду від 14 січня 2016 року (а.с.89).

Не містять матеріали справи також і доказів повідомлення відповідача ОСОБА_3 про час і місце розгляду справи, в якому було постановлено оскаржуване заочне судове рішення, а також повідомлення про час і місце розгляду заяви про перегляд заочного рішення (а.с.25, 26, 33, 84).

Більше того, саме у звязку з тим, що місце знаходження відповідача ОСОБА_3 було невідоме, ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 липня 2012 року він був оголошений у розшук (а.с.77).

Крім того, за змістом п.1 ч.2 ст.358 ЦПК України, яка була чинною на час поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення і відкриття апеляційного провадження, у разі подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси, та (або) обовязки, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження

Більше того, як було вказано вище, оскаржуване заочне рішення є незаконним, необґрунтованим і не основаним на вимогах діючого сімейного і цивільно-процесуального законодавства України, а також міжнародного права, а тому підлягає скасуванню.

Слід також зазначити, що з прийняттям даної постанови, є чиним рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19.12.2003 р., яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян в місяць, починаючи з 03.11.2003 року (а.с.6).

При цьому слід вказати, що у відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, що на даний час складає 1013,50 грн. в місяць.

Колегія суддів також зазначає, що оскільки дана справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України прийнята постанова суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2014 рокускасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумівідмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадку, передбаченому п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02.07.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра