Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 754/3929/16-ц

провадження № 61-420св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_4,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року у складі судді Клочко І. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 серпня 2007 рокуОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого

2016 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства

ОСОБА_4 з відповідачем було отримано кредит на придбання автомобіля марки Chevrolet Lacett», державний номерний знак НОМЕР_1, який зареєстрований за відповідачем та ринкова вартість якого складає 150 000 грн.

Позивач зазначила, що між нею та відповідачем була домовленість про добровільний поділ спільного майна. Однак, одразу після розірвання шлюбу відповідач почав уникати розмов про поділ автомобіля, а в подальшому повідомив, що автомобіль він продав, а кошти залишив собі. 26 січня

2016 року на свій запит до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - РСЦ МВС України в місті Києві) ОСОБА_4 отримала відповідь, що спірний автомобіль без її згоди та повідомлення 20 січня 2016 року був знятий з обліку відповідачем для подальшої реалізації.

Посилаючись на те, що відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання про поділ спірного автомобіля, ОСОБА_4 просила суд у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю сторін, визнати за ОСОБА_5 право власності на автомобіль марки Chevrolet Lacetti, державний номерний знак НОМЕР_1; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля в розмірі 75 000 грн.

У липні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що автомобіль марки Chevrolet Lacetti, державний номерний знак НОМЕР_1, є спільним сумісним майном подружжя і його залишкова вартість на час розгляду справи в суді становить 150 000 грн. Проте, ОСОБА_5 зазначав, що з лютого

2010 року їх з позивачем сім'я розпалась, вони припинили ведення спільного господарства, не підтримували подружніх стосунків, проживали окремо. Станом на лютий 2010 року ним було повернуто Закритому акціонерному товариству «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк») кредитні кошти, отримані на придбання спірного автомобіля в розмірі 62 235,35 грн. Відповідач визнав, що ці повернуті кошти є спільними сумісними коштами подружжя, а тому частка кожного з них складає 16,33 % від вартості автомобіля. Враховуючи незмінність частки позивача в спірному автомобілі, а також вартість автомобіля на час розгляду справи, відповідач згоден сплатити позивачу 24 495 грн компенсації, у зв'язку з продажем автомобіля. Решта кредитних коштів, які він повернув банку після припинення шлюбних відносин до повної сплати вартості автомобіля, є його особистими коштами, які не підлягають поділу. Тому його частка в спірному автомобіля складає 83,67 %, що становить 125 505 грн.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_5 просив суд визнати за ОСОБА_4 право власності на грошові кошти в сумі 24 495 грн, що є її часткою у вартості автомобіля марки Chevrolet Lacetti, державний номерний знак НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_5 право власності на грошові кошти в розмірі 125 505 грн, що є його часткою у вартості спірного автомобіля; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості спірного автомобіля у розмірі 24 495 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня

2017 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_5 право власності на грошові кошти в сумі 75 000 грн, що складає ? частку вартості автомобіля.

У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_4 право власності на грошові кошти в сумі 75 000 грн, що складає ? частку вартості автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя грошові кошти в розмірі 75 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог первісного та зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що погашення кредиту на придбання автомобіля за кредитним договором відбувалось в період перебування сторін у шлюбі, а тому спірний автомобіль є спільним майном подружжя і частки у цьому майні є рівними.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що шлюбні відносини між сторонами були припинені до моменту здійснення повного погашення кредитних зобов'язань за спірний автомобіль. Тому судові рішення є такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягають скасуванню.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

23 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.

Суди встановили, що з 11 серпня 2007 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

07 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Запорізький автомобілебудівний завод» (далі - ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод») та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу автомобіля марки Chevrolet Lacetti, відповідно до умов якого покупець попередньо погодив зі структурним підрозділом ЗАТ «Альфа-Банк» питання про кредитування покупця на придбання автомобіля та уповноваженим органом банку прийнято рішення про кредитування покупця для придбання автомобіля, про що банком надано гарантійний лист № 22417-36.

16 вересня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит на придбання автомобіля марки Chevrolet Lacetti, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 16 487,13 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % з терміном повернення до 16 вересня 2013 року.

Як вбачається з листа РСЦ МВС України в місті Києві від 01 березня

2016 року № 31/26-Л-138, автомобіль марки Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1, який був зареєстрований за ОСОБА_5,

20 січня 2016 року був знятий з обліку для реалізації. Спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_5 за 150 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого

2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини 6 статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Встановивши, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення первісних та зустрічних позовних вимог про визнання за сторонами права власності на грошові кошти у розмірі 75 000 грн, що складає ? частку вартості спірного майна.

Доводи касаційної скарги про те, що шлюбні відносини між сторонами були припинені в лютому 2010 року, тобто до моменту здійснення повного погашення кредитних зобов'язань за спірний автомобіль (30 серпня

2013 року) не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем за первісним позовом не доведено належними та допустимими доказами факт припинення шлюбних відносин у 2010 році та матеріали справи не містять підтвердження сплати ним особисто кредитних коштів, оскільки рішенням суду про розірвання шлюбу не встановлено період, з якого сторони припинили спільне фактичне проживання та ведення спільного господарства, а шлюб розірвано 19 лютого 2016 року.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, на думку колегії суддів Верховного Суду судові рішення першої та апеляційної інстанцій є достатньо обґрунтованими та мотивованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк