Дата документу 16.01.2019 Справа № 317/3636/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/679/19 Головуючий у 1-й інстанції: Нікітін В.В.
Є.У.№ 317/3636/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради та Державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_4 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-будівельне управління № 51»), про визнання протиправним та скасування рішення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що судовим рішенням від 30.07.2012 року задоволено позов ПрАТ «Ремонтно-будівельне управління №51», витребувано із чужого незаконного володіння та зобов'язано ОСОБА_3 повернути позивачеві нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1. 03.02.2017р Державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради внесено запис №19127406 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ПрАТ «Ремонтно-будівельне управління №51». Посилаючись на те, що реєстрація права власності за ПрАТ «Ремонтно-будівельне управління №51» була вчинена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , оскільки останнім був наданий неповний пакет документів для вчинення відповідної дії, просив суд визнати дії відповідачів протиправними та скасувати запис про державну реєстрацію права власності за третьою особою.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз'яснено, що дана справа належить до юрисдикції Запорізького окружного адміністративного суду.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спір про право власності на об'єкт нерухомості вже вирішений судом, предметом спору є правомірність дій державного реєстратора при здійсненні реєстрації права власності на об'єкт нерухомості у відповідності із судовим рішенням.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для розгляду провадження. Апеляційну скаргу мотивував тим, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки предметом реєстрації є нерухоме майно, вважає, що спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Аналіз зазначеної вище норми свідчить про те, що для віднесення справи за вимогами, пов'язаними з реєстрацією майна та майнових прав, інших реєстраційних дій до цивільної юрисдикції необхідно дотримання такої умови, як наявність спору щодо майна або майнових прав, питання щодо реєстраційних дій з яким є похідним від самого майнового спору.

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване рішення Державного реєстратора за своїми формою та процедурою прийняття не відповідають вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року). При цьому позивачем ОСОБА_3 не зазначено будь-яких вимог майнового характеру, оскільки майнового спір щодо нерухомого майна, відносно якого було вчинено реєстраційні дії оскаржуваним рішенням, вже вирішений судом, і оскаржувані дії вчинені відповідачем на виконання судового рішення.

Установивши, що позовна заява ОСОБА_3 не містить будь-яких вимог майнового характеру та не випливає з майнових правовідносин, спір щодо майна вже вирішено судом і оскаржувані дії Державного реєстратора вчинені на виконання такого судового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати від 14 березня 2018 року у справі № 619/2019/17 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та зобов'язання вчинити певні дії, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду на підставі ч. 6 ст. 346 КАС України - в зв'язку з оскарженням судового рішення з питань порушення правил предметної юрисдикції.

Зокрема, Верховним Судом зазначено, що в зазначеній вище справі, яка була передана на розгляд Великої Палати, спір щодо майна був вирішений судами, а позивач у справі не порушував перед судом питання про визнання за ним речових прав на нерухоме майно (предмет іпотеки) та не обґрунтовував своїх вимог цими обставинами. Позовні вимоги стосувались лише рішення державного реєстратора та зобов'язання поновити попередній реєстраційний запис.

В зв'язку з наведеним, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та скасувала ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2017 року, якою було закрите провадження у справі в зв'язку з тим, що вона не підлягає розгляду за правилами адміністративної юрисдикції, та направила її до цього-ж суду для продовження розгляду.

Однією з функцій, покладених на Велику Палату Верховного Суду відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є здійснення у визначених законом випадках перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Посилання позивача на наявність ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року про залишення аналогічного позову без розгляду через порушення правил юрисдикції адміністративних судів при відкритті провадження у справі (копія якої позивачем до матеріалів справи не надавалась), не спростовує наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними.

Доводи, на які посилається скаржник у апеляційній скарзі, не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги, на які посилається скаржник, не дають підстав вважати, що постановлена судом ухвала є незаконною та необґрунтованою, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Головуючий

Судді: