ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №591/7164/17

Номер провадження 22-ц/816/4833/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

позивачки : ОСОБА_1

представника позивачки: адвоката Шудренко Т.О.,

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки адвоката Сукач Л.С.,

третьої особи: ОСОБА_3

учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1 ,

відповідачка: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в

інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_3 ,

Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми Сумської міської ради»,

Служба у справах дітей Сумської міської ради,

Виконком Сумської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 591/7164/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 09 серпня 2019 року (суддя Сидоренко А.П., дата складення повного тексту рішення - 17 серпня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шудренко Т.О., звернулась до своєї доньки - ОСОБА_2 з позовом про визнання відповідачки та її неповнолітнього сина - ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вимоги позову мотивовані тим, що позивачка є наймачкою квартири, в якій зареєстроване місця мешкання ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 . З січня 2007 року відповідачка з сином у квартирі не проживають, оскільки ОСОБА_2 придбала власне житло по АДРЕСА_2 . На теперішній час відповідачка з сином мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Позивачка зазначила, що дочка з онуком понад шість місяців не проживають у спірній квартирі з неповажних причин, їхніх особистих речей та майна в квартирі немає. Комунальні платежі відповідачка не сплачує. Оскільки у добровільному порядку ОСОБА_2 не знімається з реєстрації, тому позивачка просила захистити її права як наймача квартири у обраний нею спосіб.

28 лютого 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Позивачка просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , яким виділити у користування їй та її сину житлову кімнату № 4, площею 17 кв.м, а відповідачам - виділити у користування кімнати № 1-3 із лоджіями площею відповідно 7,8 кв.м, 12,1 кв.м та 14 кв.м. Підсобні приміщення (коридор, ванну кімнату, туалет та кухню, загальною площею 22,30 кв.м) ОСОБА_2 просила залишити у спільному користуванні.

Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що спірну квартиру у 1986 році отримав у користування батько ОСОБА_6 на склад сім`ї з п`яти осіб, у тому числі на неї, на її матір - ОСОБА_1 , сестру - ОСОБА_8 і брата ОСОБА_3 , які зареєструвались в даній квартирі. Неповнолітній син ОСОБА_6 також був зареєстрований в спірній квартирі. Зазначене житло до цього часу не приватизоване. Мати відповідачки не дає згоду на приватизацію та перешкоджає ОСОБА_6 у проживанні в квартирі. Вказує, що надає матері кошти на оплату комунальних платежів, двічі робила ремонт в квартирі, замінила вікна на пластикові, замінила вхідні і міжкімнатні двері, облицювала стіни плиткою та провела інші ремонтні роботи. Нею був придбаний в квартиру холодильник, два дивани, два телевізори, ліжко, килими, люстри, штори та інші речі, тобто майже всі речі у квартирі придбавала вона. Вважає, що викладені у первісному позові обставини не відповідають дійсності. Вимог цього позову є безпідставними і такими, що спрямовані на позбавлення ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина права на безоплатну приватизацію квартири. На думку відповідачки, встановлення порядку користування квартирою надасть їй та її сину змогу скористатись правом на безоплатну приватизацію квартири та укласти окремий договір найму з обслуговуючими установами для сплати комунальних платежів.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 09 серпня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено. Суд визнав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_4 . Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1280 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просила скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 нарівні із ОСОБА_1 має право на користування спірною квартирою. Вважає, що була відсутня у квартирі понад шість місяців з поважних причин, оскільки виїжджала на роботу за кордон. Крім того, суд не врахував визнання ОСОБА_1 обставин вчинення перешкоди відповідачці та її сину у користуванні квартирою та виникнення між сторонами неприязних стосунків, що мали наслідком переїзд заявниці до іншого помешкання. На думку заявниці, суд оскаржуваним рішенням позбавив її та малолітню дитину права на приватизацію частини спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Шудренко Т.О., просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що ОСОБА_2 з січня 2007 року добровільно переїхала до придбаної квартири за іншою адресою, а 16 квітня 2013 року набула у власність ще одне житло, в якому проживає на даний час разом зі своїм сином. Заперечує проти доводів скарги про вчинення перешкод у користуванні спірною квартирою, посилаючись на те, що після народження сина у 2009 році відповідачка проживала як у придбаній квартирі, так і деякий час проживала у спірній квартирі і їй не створювались перешкоди у цьому. До поліції чи до суду з приводу вчинення перешкод ОСОБА_2 також не зверталась, що свідчить про втрату інтересу відповідачки до квартири.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши матеріали справи за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2019 року зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що місце мешкання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 . Разом з позивачкою у квартирі зареєстровані діти ОСОБА_1 , а саме: донька - ОСОБА_9 , син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_2 та онук - ОСОБА_4 Квартира знаходиться у комунальній власності (т. 1 а.с. 10).

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 153).

На підставі Договору купівлі-продажу від 11 січня 2007 року ОСОБА_2 набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 12, 13).

З 16 квітня 2013 року ОСОБА_2 має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 163). Сторони визнали та не оспорювали той факт, що у зазначеній квартирі відповідачка на теперішній час проживає разом із своїм неповнолітнім сином.

ОСОБА_10 страхової компанії із страхування старості та на випадок втрати годувальника від 15 серпня 2016 року та Муніципальної асоціації регіональної соціальної служби від 15 жовтня 2018 року підтверджується, що ОСОБА_2 у період з 2003 по 2015 роки виїздила за межі України, де працювала у домогосподарствах, займалася прибиранням і доглядом дітей, і допомагала у виконанні професійних робіт (т. 2 а.с. 5, 6).

Допитаними у суді першої інстанції свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтверджені обставини тривалої відсутності ОСОБА_2 та її сина за місцем реєстрації у спірній квартирі, зокрема з причини роботи відповідачки за кордоном, а також у зв`язку із наявністю у ОСОБА_2 власного житла у м. Суми.

У висновку Служби у справах дітей Сумської міської ради від 06 липня 2018 року щодо розв`язання спору вказано, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрований син ОСОБА_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Непроживання дитини у спірній квартирі зумовлено тим, що через малолітній вік він проживає разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . Також у висновку вказано, що реєстрація ОСОБА_4 за місцем фактичного його проживання з матір`ю не порушить майнові права дитини (т. 1 а.с. 209).

Рішення про задоволення первісного позову суд першої інстанції ухвалив із застосуванням до правовідносин сторін приписів статей 71,72 ЖК УРСР. При цьому місцевий суд виходив з того, що матеріалами справи доведені обставини відсутності відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад встановленого законом шестимісячного строку. ОСОБА_2 не надала належних доказів, які б свідчили про наявність поважних причин її тривалого, понад шість місяців, непроживання у спірній квартирі, а перебування відповідачки за кордоном носило 9періодичний характер. Також суд вважав недоведеними вимоги зустрічного позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю таких висновків суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин 1-3 статті 61 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Договір найму жилого приміщення, про який йде мова у статті 61 ЖК, є договором найму житла у будинках державної та комунальної форми власності.

За договором найму житла, яке є об`єктом права державної або комунальної власності, наймачем може бути лише фізична особа, яка визнана такою, що потребує поліпшення житлових умов. Наймодавцем є орган місцевого самоврядування, який уповноважує житлово-експлуатаційну організацію (у разі її відсутності - відповідні підприємства, установи, організації). Наймодавцем є орган місцевого самоврядування, який уповноважує житлово-експлуатаційну організацію (у разі її відсутності - відповідні підприємства, установи, організації).

Стаття 71 ЖК встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності особи у житловому приміщенні житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 з 2007 року добровільно, з власної ініціативи залишила спірне житлове приміщення разом зі своїм сином та до моменту розгляду справи у суді не намагалась повернутись до нього. Факт непроживання у квартирі АДРЕСА_1 з 2003 року визнала і сама відповідача ОСОБА_2 , пояснюючи свою відсутність у квартирі працевлаштуванням за кордоном.

З 11 січня 2007 року ОСОБА_2 набула у власність власне житло квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 12, 13), а з 16 квітня 2013 року володіє квартирою за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 163).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Апеляційний суд погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції про доведеність обставин відсутності ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина у спірній квартирі без поважних причин понад встановленого законом шестимісячного строку. Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що за наявністю у відповідачки власного житла, в якому ОСОБА_2 проживає разом із своїм сином, про порушення прав неповнолітнього ОСОБА_4 стверджувати не можна. Доводи апеляційної скарги не спростовують безпомилковість висновків місцевого суду, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Місцевий суд правильно визначив юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволені зустрічного позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, статтею 375, статтями 381,382, 384, частиною 1 статті 389, статтями 390 - 391 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 03 грудня 2019 року.

Головуючий І.В.Орлов (суддя-доповідач)

Судді: Т.А.Левченко

С.Г.Хвостик