Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 2-5927/2011

провадження № 61-12789св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Панасенка Павла Петровича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року у складі судді Скотаря А. Ю. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у складі суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2011 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав кредит ОСОБА_1 в сумі 67 900 доларів США, що на дату видачі дорівнювало еквіваленту 342 895 грн, процентна ставка 13 % річних, строком - до 29 травня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_1 29 травня 2007 року укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передано в іпотеку банку нерухоме майно - земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1000 га, кадастровий № :03:028:0001, за адресою: АДРЕСА_1 .

В порушення умов кредитного договору боржником обов`язки з повернення кредиту та сплати відсотків не виконувались.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2009 року договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_1 , укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнаний дійсним та за ОСОБА_2 визнано право власності на будинок.

Банк зазначає, що у відповідності до умов договору іпотека розповсюджується як на земельну ділянку, так і на збудований житловий будинок, внаслідок чого з переходом права власності на житловий будинок відбувся і перехід іпотеки.

Станом на 18 липня 2011 року заборгованість за кредитним договором становить 68 118,16 доларів США, що за курсом НБУ на 18 липня 2011 року становить 542 969,86 грн, з яких: 51 721,07 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 15 279,31 доларів США - прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 593,68 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, 524,10 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Вимоги банку від 03 серпня 2011 року щодо погашення наявної заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку виконанні не були.

На підставі викладеного позивач просив:

- визнати предметом іпотеки житловий будинок літ. А-2 за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:028:0001, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2009 року;

- звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно: земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:028:0001, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , та житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 , шляхом продажу з прилюдних торгів, задовольнивши вимоги ПАТ «УкрСиббанк» в межах суми заборгованості за кредитним договором № 0 від 29 травня 2007, а саме: 68 118,16 дол. США та витрат позивача по сплаті державного мита за подання позовної заяви в сумі 1 700 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120 грн, за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності у відповідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження»;

- виселити всіх мешканців будинку АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 , а також інших осіб, які зареєстровані за цією адресою;

- скасувати реєстрацію всіх мешканців будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Визнано предметом іпотеки житловий будинок АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1000 гектара, кадастровий номер :03:028:0001, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2009 року.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в межах суми заборгованості за кредитним договором № 0 від 29 травня 2007 року, а саме: 67 000,38 дол. США, з яких: 51 721,07 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом, 15 279,31 дол. США - прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а саме на наступне нерухоме майно:

- земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1000 гектара, кадастровий номер :03:028:0001, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 ;

- житловий будинок АДРЕСА_3 літ «А-2» на АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 ,

шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що внаслідок неналежного виконання зобов`язання відповідач має заборгованість за кредитним договором. Оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, враховуючи вимоги статті 5 Закону України «Про іпотеку» та умови укладених договорів, і на житловий будинок, який побудований на земельній ділянці, що передана в іпотеку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що умовами укладених договорів та нормами діючого законодавства передбачено розповсюдження обтяження та передачу в іпотеку будинку, який побудований на земельній ділянці.

Також суд зазначив, що оскільки встановлено, що внаслідок переходу права власності (укладення договору купівлі-продажу) на будинок обов`язки іпотекодавця перейшли до ОСОБА_2 , правильним є висновок місцевого суду про наявність правових підстав для звернення стягнення в межах суми заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки: земельну ділянку та на житловий будинок, який належить на праві власності ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Панасенко П. П., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі.

Суди залишили поза увагою, що спірний житловий будинок ніколи не був та не є предметом іпотеки. На час укладення договору іпотеки житлового будинку не існувало. Житловий будинок був побудований у встановленому законом порядку уже після передання земельної ділянки в іпотеку.

Проте, договором іпотеки визначено, що предметом іпотеки є тільки земельна ділянка. Отже, висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову є неправильним.

Касаційна скарга не містить доводів стосовно незаконності та необґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення мешканців будинку та скасування реєстрації мешканців будинку, у зв`язку із цим справа у суді касаційної інстанції не переглядається в цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою і витребувано цивільну справу.

01 серпня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 29 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав кредит ОСОБА_1 в сумі 67 900 доларів США, що еквівалентно 342 895 грн, зі сплатою 13 % річних, строком до 29 травня 2014 року.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається застава нерухомості, а саме - земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , згідно договору іпотеки б/н від 29.05.2007 року.

При цьому пунктом 3.5 Договору про надання споживчого кредиту № 0 встановлено, що позичальник зобов`язується передати в іпотеку житловий будинок після його здачі в експлуатацію, який буде збудовано на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 29 травня 2007 року, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки, іпотека розповсюджується на всі приналежності предмету іпотеки та на всі невід`ємні від майна поліпшення, складові частини та внутрішні системи, що існують на момент укладання цього договору та виникнуть у майбутньому. Всі зроблені іпотекодавцем в період дії цього договору всілякого роду поліпшення, реконструкційні роботи, зміни автоматично стають предметом даного договору іпотеки - предметом іпотеки і не потребують внесення змін до цього договору іпотеки.

Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 26 червня 2007 року № 202 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , а рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова № 64 від 19 лютого 2008 року від 25 березня 2008 № 98/139 будинок введено експлуатацію.

02.04.2008 року оформлено і видано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на вказаний будинок, загальною площею 378,5 кв. м, право власності зареєстровано у реєстрі прав на нерухомість у КП «БТІ м.Харкова» 21.04.2008 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу цього житлового будинку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

28 листопада 2008 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на спірний будинок.

Установлено, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 18 липня 2011 року заборгованість становить: 51 721,07 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом; 15 279,31 дол. США - прострочена заборгованість за відсотками за користування кредитом; 593,68 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; 524,10 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2007 року стосовно ОСОБА_1 .

Відповідно до виписки за рахунком на баланс ПАТ «Дельта Банк» прийнята заборгованість за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 51 721,07 дол. США, нарахованих відсотків за користування кредитом у розмірі 15 279,31 дол. США, а всього - 67 000,38 дол. США.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 07.02.2012 року було допущено правонаступництво у справі шляхом заміни позивача - замість ПАТ «УкрСиббанк» залучено до участі ПАТ «Дельта Банк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення та скасування реєстрації всіх мешканців будинку в касаційному порядку не оскаржені, а тому, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, в цій частині не є предметом касаційного перегляду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (стаття 12 Закону).

Статтею 39 Закону встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Частиною шостою статті 6 Закону України «Про іпотеку» встановлено, якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані.

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про іпотеку» (згідно із Законом № 2478-VIII від 03.07.2018) у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Зміни до статті 5 внесено Законом України № 2478-VIII від 03 липня 2018 року, згідно прикінцевих та перехідних положень якого він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом, тобто 04 лютого 2019 року. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено принцип цивільного права, як свобода договору, яким передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до пункту 1.4 Договору іпотеки від 29 травня 2007 року, іпотека розповсюджується на всі приналежності предмету іпотеки та на всі невід`ємні від майна поліпшення, складові частини та внутрішні системи, що існують на момент укладання цього договору та виникнуть у майбутньому. Всі зроблені іпотекодавцем в період дії цього договору всілякого роду поліпшення, реконструкційні роботи, зміни автоматично стають предметом даного договору іпотеки - предметом іпотеки і не потребують внесення змін до цього договору іпотеки.

Крім того, пунктом 3.5 Договору про надання споживчого кредиту від 29 травня 2007 року № 0 встановлено, що позичальник зобов`язується передати в іпотеку житловий будинок після його здачі в експлуатацію, який буде збудовано на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, умовами договорів передбачено розповсюдження обтяження та передачу в іпотеку будинку, що буде побудований на земельній ділянці, яка вже є предметом іпотеки.

Дані договори є чинними, недійсними не визнані, вказані пункти угод не змінено.

Разом із тим, загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, закріплено статтями 381 ЦК України та 120 Земельного кодексу України.

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 26 червня 2007 року № 202 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , а рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова № 64 від 19 лютого 2008 року від 25 березня 2008 № 98/139 будинок введено експлуатацію.

02.04.2008 року оформлено і видано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на вказаний будинок, загальною площею 378,5 кв. м, право власності зареєстровано у реєстрі прав на нерухомість у КП «БТІ м.Харкова» 21.04.2008 року.

При таких обставинах суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що з моменту реєстрації права власності іпотекодавця на спірний будинок, вказаний об`єкт нерухомості наряду з земельною ділянкою набув статусу предмета іпотеки у відповідності до Договору іпотеки від 29 травня 2007 року, Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2007 року та вказаних вище норм матеріального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 про введення в експлуатацію спірного будинку кредитора (іпотекодержателя) не повідомила, а продала його своїй матері - ОСОБА_2 .

Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу цього житлового будинку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

28 листопада 2008 року зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на спірний будинок.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Таким чином, внаслідок переходу права власності при укладенні договору купівлі-продажу на будинок обов`язки іпотекодавця перейшли до нового власника - ОСОБА_2

Розмір заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2007 року підтверджено обставинами справи та відповідачами не заперечувався.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно встановивши обставини справи, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позивач - іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2007 року у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є земельна ділянка та житловий будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом проведення прилюдних торгів.

Доводи касаційної скарги про те, що у позивача не виникало право на звернення з цим позовом, оскільки відсутні докази про направлення іпотекодержателем та вручення відповідачам вимоги щодо дострокового виконання основного зобов`язання не знайшли свого підтвердження.

Так, за змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору. Крім того, не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19).

Разом із тим, в матеріалах справи (том 1, а.с.17-22) містяться докази відправлення кредитором 04.08.2011 року боржникам вимог у порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Тобто, посилання відповідача щодо ненаправлення позивачем та неотримання відповідачами вимоги іпотекодержателя не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення в оскарженій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Панасенка Павла Петровича залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2019 року в частині позовних вимог про визнання житлового будинку предметом іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило