ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9385/19 Справа № 214/368/19 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Голуб О.О.,

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу у Дніпропетровській області від 05 вересня 2019 року, ухваленого суддею Гринем Н.Г. у місті Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 05 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У даній квартирі зареєстровано четверо мешканців: він, дочка ОСОБА_4 та відповідачі: колишня дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 . Відповідачі не проживають у вказаній квартирі та не беруть участь у витратах по її утриманні. Факт тривалого непроживання відповідачів підтверджується актом. Відповідачі не проживають у квартирі більше року без поважних причин. Посилаючись, що реєстрація відповідачів обмежує його права як власника, тому просить суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу у Дніпропетровській області від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що реєстрація відповідачів у його квартирі порушує його право володіння через зайві витрати на комунальні послуги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , просять рішення суду, як законне та обґрунтоване, на їх думку залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В мотивування відзиву зазначають, що також є співвласниками квартири, тому мають право на проживання та користування. Також надали квитанції про оплату комунальних послуг. Просять суд стягнути витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

У відповіді на відзив, позивач вважає що витрати на правову допомогу є значно завищеними, не доведеними детальним розрахунком.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , приватизованого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с.6).

Довідками про місця проживання особи, які видано відділом реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради від 02 травня 2019 року доведений факт реєстрації відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.58,59).

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі є співвласниками спірної квартири, що не спростовано позивачем, позбавлені права користуватися житлом через заміну замків позивачем, тому не втратили право користування спірним житловим приміщенням через тривалу відсутність з поважних причин.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачі, що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , є колишньою дружиною позивача, та донькою.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання особи в жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені законодавством строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин, через дії позивача, який їх вигнав та замінив замки у вхідних дверях, що не спростовано позивачем.

На переконання колегії суддів, позивачем не надано доказів про наявність виключних обставин, для втручання в особисті права відповідачів необхідних у демократичному суспільстві, та позбавлення їх права користування житлом, яке перебуває у спільному сумісному володінні.

Колегія суддів зауважує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Взагалі позивачем не зазначено, яким чином відповідачі не проживаючи у квартирі, чинять йому перешкоди у користуванні власністю.

Не сплата ними комунальних послуг, які нараховуються через реєстрацію у квартирі може бути підставою лише для стягнення власником частини оплачених ним комунальних послуг, проте не є правовою підставою для позбавлення права користування житлом. Крім того, дані твердження позивача спростовано наданими відповідачами квитанціями про оплату комунальних послуг.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як видно з матеріалів справи, адвокат Ващенко О.М. на підставі ордеру від 19 вересня 2019 року надавав відповідачу ОСОБА_2 правову допомогу, за що нею сплачено кошти в сумі 5000 грн., що підтверджується рахунком-фактурою та квитанцією. (а.с.195-197).

Проте, колегія суддів з урахуванням проведеного обсягу наданих адвокатом послуг та заперечення позивача щодо завищеного розміру витрат на правову допомогу та відсутності детального опису проведених робіт та витраченого часу, а також не надання послуг з правової допомоги в суді першої інстанції, умовами доручення передбачено надання правової допомоги по двом справам, колегія суддів вважає що компенсації на користь відповідача витрат на правову допомогу підлягає сума 2500 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що включає подання відзиву та участь адвоката в судовому засіданні, що буде пропорційним із заявленими вимогами, складністю справи та обсягом наданих послуг.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу у Дніпропетровській області від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03 грудня 2019 року.

Головуючий :

Судді: