ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/11952/14-ц

Провадження № 22-ц/818/3450/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Коваленко І.П.,

суддів Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участі секретаря Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року, ухвалене суддею Шишкіним О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 07 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №МL- 701/344/2007, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 45000дол. США строком до 07 березня 2032 зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у Кредитному договорі.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед Банком за вказаним кредитним договором, 07 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від № РМL-701/344/2007, згідно умов якого останній передав в іпотеку Банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,3 квадратних метри, житловою площею 25,3 квадратних метри, яка належить йому на праві власності згідно із договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07 березня 2007 року

Також, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед Банком за вказаним кредитним договором, 07 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 811-701/344/2007, згідно умов якого остання прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед Банком за Кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань

12 листопада 2010 року на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю і договору відступлення права вимоги Банк відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТГІ Факторинг Україна» (далі - Позивач) право вимоги за Кредитним договором і Договором іпотеки.

Таким чином, до позивача перейшли всі права Банку щодо права вимоги до відповідача 1- за Кредитним договором і Договором іпотеки, а також до Відповідача 2 за Договором поруки.

Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику ОСОБА_1 кредит в розмірі 45000дол. США. Проте, позичальник свої зобов`язання за кредитним договором виконував не належним чином, у зв`язку з чим станом на 17 квітня 2014 року виникла заборгованість, яка становить 2 540 157,85грн., яка складається з: 42293,16дол. США , що гривневому еквіваленті станом на дату складання розрахунку становить 475885,93грн. - заборгованість за кредитом; 6255,25дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на дату складання розрахунку становить 70384,56грн. - заборгованість по відсоткам; 1 993 887,35грн. - пеня.

В зв`язку з цим просив: стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором від 07.03.2007 № МЬ-701/344/2007 у розмірі 2 540 157,85 грн.,; звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2007 року № МL-701/344/2007 у розмірі 2 540 157,85 грн. шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі- покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором від 07 березня 2007 року № РМL-701/344/2007, а саме: квартири АДРЕСА_1 , з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо. Витрат, пов`язаних зі збереженням та реалізацією предмета іпотеки стягнути з Відповідача 1) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на час продажу; передати предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами, виселити ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .; зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а також вирішити питання про судові витрати.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі на підставах, викладених у позові.

Представник відповідача проти позову заперечував у повному обсязі та заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо спливу позовної давності. Сторони погодили строк повернення кредиту 07 березня 2032 року. Крім того, сторони погодили графік повернення платежів щодо повернення кредиту та відсотків щомісячно, останній з яких - 07 березня 2032 року.

Початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обраховувати з моменту невиконання позичальником кожного з цих зобов`язань.

Згідно розрахунку останньою датою платежу за кредитним договором визначено - 30 грудня 2008 року.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом 15 липня 2014 року. Трирічна позовна давність для звернення за захистом своїх право до суду обмежується 15 липня 2011 року. З урахуванням наведеного , в межах строку позовної давності є заборгованість відповідача по поверненню основної суми кредиту за період з липня 2011 року по 07 березня 2032 року, а також сума пені, що нарахована за останній рік.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 469 503,14грн., яка складається з: 938 001,49грн. - тіло кредиту; 531 501,65грн. - проценти.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 березня 2007 року № ML- 701/344/2007 у розмірі 1 469 503,14грн. шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором від 07 березня 2007 № PML-701/344/2007, а саме: квартири АДРЕСА_1 , з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, КП Харківського міського БТІ, органах нотаріату.

Передано предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами.

Виселено ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ«ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі по 2225,29грн. з кожного.

В іншій частині у задоволенні позову ТОВ «ОТГІ Факторинг Україна» - відмовлено.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТГІ Факторинг Україна» пеню в розмірі 938 001,49грн.; стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТГІ Факторинг Україна» судовий збір в розмірі по 1419,58грн. з кожного.

Не погодившись з рішеннями апеляційного суду ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року та додаткове рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року і залишити в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року та додаткове рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, оскільки останній платіж позичальником був здійснений 30 грудня 2008 року.

Разом з тим, повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що 07 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-701/344/2007, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 45 000 доларів США строком до 07 березня 2032 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань перед Банком, 07 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №РМL-701/344/2007, відповідно до умов якого останній передав у іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,3кв.м, житловою площею 25,3кв.м, що належить йому на праві власності згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07 березня 2007 року.

Також судом встановлено, що виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед банком за вказаним кредитним договором забезпечено укладеним 07 березня 2007 року між банком та ОСОБА_2 договором поруки № 811-701/344/2007, відповідно до умов якого остання зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед банком за кредитним договором.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року і договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, укладеними між банком та ОСОБА_1 . Відповідно до вказаних договорів до позивача перейшли всі права банку щодо права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором і договором іпотеки, а також до ОСОБА_2 за договором поруки.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти у відповідності до умов договору. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за вказаним договором кредиту виконував не належним чином, у зв`язку з чим станом на 17 квітня 2014 року утворилась заборгованість, розмір якої згідно наданого Банком розрахунку складає 2 540 157,85грн., яка складається з: 42293,16дол. США , що гривневому еквіваленті станом на дату складання розрахунку становить 475885,93грн. - заборгованість за кредитом; 6255,25дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на дату складання розрахунку становить 70384,56грн. - заборгованість по відсоткам; 1 993 887,35грн. - пеня.

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 ст.3 Закону передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателясторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону.

Згідно умов договору іпотеки передбачено позасудове врегулювання спору.

Так, згідно п.6.4.1 договору іпотеки сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право самостійно обрати такі шляхи позасудового врегулювання: іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Оскільки сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки передбачений частиною 1 статті 38 Закону спосіб задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі, позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя, а тому підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону - відсутні.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 29 травня 2019 року у справі 310/11024/15-ц.

Враховуючи, що позов не доведено, тому підстав для застосування заявленою відповідачем ОСОБА_1 позовної давності не вбачається.

Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про залишення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - без задоволення з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити з інших підстав.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 26 липня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова