Дата документу 14.03.2019 Справа № 333/4956/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/4956/18Головуючий у 1-й інстанції Дмітрієва М.М. Повний текст рішення складено 03.12.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/1003/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Житлово-експлуатаційного Комунального підприємства «СТЕПОК» (надалі - ЖЕКП «СТЕПОК») про стягнення нарахованої, проте невиплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), в якому просив стягнути з відповідача на його користь:

- нараховану, проте невиплачену заробітну плату у розмірі 12005,04 грн.,

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2016 року по 31 серпня 2018 року у розмірі 47496,30 грн.,

- компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 7440,02 грн.,

а всього 66941,36 грн.;

- а також витрати на професійну правничу допомогу,

- допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 04 березня 2016 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем ЖЕКП «СТЕПОК», працював на посаді заступника директора. Наказом № 38-ок від 30 вересня 2016 року його звільнено з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, у порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України в день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок та виплачено всіх належних сум. Посилаючись на довідку № 4 від 12 жовтня 2016 року «Про заборгованість з заробітної плати» за період з березня 2016 року по вересень 2016 року у розмірі 12005,04 грн.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.25) провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2018 року (а.с. 69-71) позовну заяву ОСОБА_2 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 75-81) просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту: позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 83).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.84), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.87).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ЖЕКП «СТЕПОК» подало апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 у цій справі (а.с. 89-93).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 4, 5, 12, 13, пПостановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Житлово-експлуатаційне комунальне підприємство «СТЕПОК» є юридичною особою, заснованою Степненською сільською радою Запорізького району Запорізької області, зареєстрованою 11 березня 2008 року. З 22 червня 2017 року керівником підприємства є ОСОБА_3, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20 жовтня 2018 року (а.с.33).

Згідно із відомостями, вказаними у трудовій книжці ОСОБА_2 (а.с. 5-13) наказом № 06 - ок від 04 березня 2016 року останній прийнятий на посаду заступника директора ЖЕКП «СТЕПОК», наказом № 38-05 від 30 вересня 2016 року ОСОБА_2 звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

П. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто першочерговим завданням суду при розгляді справи про стягнення заборгованості є встановлення, що працівникові не були виплачені належній йому від підприємства суми у день звільнення.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч. 1 ст. 76 та ч. 1 ст. 77 ЦПК України.

На підтвердження своїх вимог позивачем суду першої інстанції було надано ксерокопію довідки про заборгованість заробітної плати № 4 від 12 жовтня 2018 року (а.с.14), оригінал якої зберігається на руках у позивача та був наданий стороною позивача суду першої інстанції для огляду у судовому засіданні 17.11.2018 року, та в якій зазначено, що за період з березня 2016 року по вересень 2016 року розмір нарахованої ОСОБА_2 заробітної плати на посаді заступника директора складає 16842,83 грн., до сплати - 13935,04 грн., фактично виплачено - 1930,00 грн. Загальна сума невиплаченої заробітної плати станом на 12 жовтня 2016 року складає 12005, 04 грн., яку, на його думку, можна вважати належним доказом як наявності заборгованості, так і зобов'язання відповідача щодо її сплати.

Однак, суд першої інстанції правильно вважав, що у розумінні положень ст.ст. 77-79 ЦПК України вказаний документ не може вважатися належним та допустимим доказом, який б підтверджував наявність заборгованості, оскільки із наданої позивачем копії неможливо встановити чи правомочним суб'єктом видана остання, оскільки вона підписана директором ЖЕКП «Степок» ОСОБА_4, а станом на момент розгляду і вирішення справи керівником є інша особа. Відомості про наявність повноважень ОСОБА_4, як директора ЖЕКП «СТЕПОК», у матеріалах справи відсутні, датою видачі довідки є 12 жовтня 2016 року, а позивач звернувся до суду 14 вересня 2018 року. Тобто, чи наявна заборгованість відповідача перед позивачем на момент розгляду і вирішення справи недоведена.

Окрім цього, позивачем надано копію довідки неналежної якості, з печатки якої взагалі неможливо встановити зміст.

Такими чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем до суду не надано жодного належного та допустимого письмового доказу наявності заборгованості по заробітній платі, а тому суд першої інстанції позбавлений можливості встановити наявність заборгованості по заробітній платі, тому суд першої інстанції правильно вважав відсутнім існування самого зобов'язання та, відповідно, відсутність підстав звернення позивача до суду.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Відповідач у суді першої інстанції позов позивача у цій справі не визнав.

При цьому, у своєму відзиві на позов позивача у цій справі (а.с. 30-31) зазначав, що довідка про заборгованість з заробітної плати, складена начеб - то 12.10.2016 року і підписана фізичною особою ОСОБА_4. Проте, згідно відомостей з діловодства ЖЕКП «СТЕПОК» довідка від 12.10.2016 року за вихідним № 4 не значиться. Натомість, згідно із довідкою від 19.10.2018 за № 19, складеної у формі відповіді на інформаційний запит адресованого суду, за підписом керівника та бухгалтера у відповідача перед позивачем відсутня заборгованість по заробітній платі (а.с. 35), остання також була відсутні станом на день звільнення позивача 30.09.2016 року (а.с.57-58).

Тому, підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

В разі відмови судом позивачеві у цій справі у задоволенні його первісних позовних вимог до відповідача (про стягнення нарахованої, проте невиплаченої заробітної плати у розмірі 12005,04 грн.), похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі до відповідача (про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів їх виплати) також не підлягали задоволенню у цій справі.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також, встановлено що позивач ОСОБА_2 в силу вимог Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 14.03.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.