Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 583/4031/15-ц

провадження № 61-27466 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - комунальне підприємство Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області

від 06 вересня 2017 року у складі судді Плотникової Н. Б. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа: комунальне підприємство Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт», вимоги якого змінив під час розгляду справи та просив усунути порушення і перешкоди у реалізації прав володіння та користування земельною ділянкою на території подвір'я по АДРЕСА_1, та парканом вздовж будинковолодінь між територіями земельних ділянок по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання відповідача з урахуванням вимог за змістом п. 3.25*, п. 3.25а* та додатків з таблицями 3.1, 3.2 а, ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених Наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, перенести споруди у вигляді навісів «Г» площею 14,6 кв.м, «г» площею 8,7 кв.м на металевих стовпах, «Д» площею 20,5 кв.м на дерев'яних стовпах, з накритими плоским та рельєфним шифером вздовж всього паркану на території подвір'я між територіями будинковолодінь (домогосподарств) та земельних ділянок по АДРЕСА_1, та належних на праві власності ОСОБА_6, на відстань не менше 1,0 метру від земельної ділянки ОСОБА_4, з влаштуванням необхідних інженерно-технічних заходів для запобігання стоку атмосферних опадів з навісів «Г» площею 14,6 кв.м, «г» площею 8,7 кв.м, «Д» площею 20,5 кв.м, розташованих по АДРЕСА_1, на територію подвір'я по АДРЕСА_1, з дотримання протипожежних норм згідно з таблицею 1 додатку 3.1 Наказу Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0667 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1. Власником сусідньої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач. На момент придбання позивачем у власність будинковолодіння та земельної ділянки, останнє відмежовувалось від сусіднього домоволодіння, належного відповідачу, дерев'яним парканом вдовж всієї території подвір'я.

У травні 2011 року відповідач без погодження з позивачем, як співвласником сусідньої земельної ділянки, вдовж земельної ділянки по лінії розташування дерев'яного паркану, порушуючи будівельно-технічні та пожежні норми і умови, побудував на спільній межі земельних ділянок тимчасові споруди у вигляді навісів, які виготовив з твердих будівельних матеріалів, використовуючи плоский та рельєфний шифер. При цьому дах установлених споруд (навісів) влаштований з нахилом на сторону будинковолодіння і земельної ділянки позивача, тобто таким чином, що вся дощова вода та інші природні опади стікають виключно на територію подвір'я позивача. Добровільно поновити попередній стан паркану по спільній лінії межі між земельними ділянками та перенести установлені споруди на відстань не менше 1 метру від спільної межі відповідач відмовився. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 26 жовтня 2017 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 перенести навіс «Г» площею 14,6 кв.м, навіс «г» площею 8,7 кв.м, навіс «Д» площею 20,5 кв.м, що знаходяться на території межі між земельними ділянками по АДРЕСА_1, на відстань не менше 1,0 метру від земельної ділянки ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з влаштуванням необхідних інженерно-технічних заходів для запобігання стоку атмосферних опадів з навісів «Г» площею 14,6 кв. м, «г» площею

8,7 кв. м, «Д» площею 20,5 кв.м на територію земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 11 583,40 грн.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що права позивача як власника земельної ділянки порушуються, навіси, збудовані відповідачем, є тимчасовими спорудами і їх переміщення можливе без їх знецінення та зміни цільового призначення, тому є підстави для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та залишити позовну заяву без розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів наявність у нього перешкод у користуванні належним йому майном. У судових рішеннях судами не наведено опису перешкод або неприпустимого впливу, які завдаються позивачу, у зв'язку з чим безпідставно застосовано положення статті 391 ЦК України та статті 103 ЗК України.

Заявник вважає, що судами неправильно застосовано норми статті 391 ЦК України, статті 103 ЗК України та пункт 3.25 ДБН 360-92 (щодо навісу «Д»).

Крім того, у касаційній скарзі посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема судами не розглянута подана ним заява від 07 квітня 2016 року про залишення позову без розгляду з підстав не зазначення позивачем у позові доказів, якими обґрунтовувались вимоги. Судами не з'ясовано наявності обставин, які свідчать про порушення прав позивача та є підставою позову, неправильно визначено предмет доказування.

Вказує на те, що судами порушено процесуальну рівність сторін, оскільки розгляд справи відбувся без його участі, про розгляд справи він не був завчасно повідомлений, а подані ним заяви не розглядалися, доводи ігнорувалися.

Судами порушено порядок залучення спеціаліста у цивільному процесі та взято до уваги висновок земельно-технічної експертизи, який був одержаний з порушенням встановленого законом порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодився з доводами відповідача та просив залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Частиною першою статті 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, та дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, в тому числі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8 від 22 червня 2016 року, висновку судової земельної-технічної експертизи № 10 від 06 червня 2017 року, які не спростовані відповідачем під час розгляду справи та відповідають вимогам належності і допустимості, судами встановлено, що влаштовані ОСОБА_6 на території подвір'я по АДРЕСА_1 у м. Охтирка Сумської області навіс «Г» площею 14,6 кв. м, навіс «г» площею 8,7 кв. м, навіс «Д» площею 20,5 кв. м та організація водостоку з покрівель навісів в сторону суміжної земельної ділянки, власником якої є позивач - не відповідають вимогам державних будівельних норм, а саме п. 3.25 ДБН 360-92 ** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», контури навісів літ. «Г», «г» частково виходять за контури меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_6.) у м. Охтирка Сумської області, визначених в правовстановлюючих документах на вказану земельну ділянку та технічній документації із землеустрою на цю ділянку (площею 0,6 кв.м.), тим самим порушуючи права власника сусідньої земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 - ОСОБА_4

Встановивши, що права позивача, як власника земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 порушені відповідачем, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для захисту права позивача, шляхом зобов'язання відповідача перенести навіси на відстань не менше 1,0 метру від земельної ділянки позивача з влаштуванням необхідних інженерно-технічних заходів для запобігання стоку атмосферних опадів з цих навісів на територію земельної ділянки позивача.

При цьому, судами враховано, що збудовані відповідачем навіси є будівлями тимчасового характеру і їх переміщення можливе без їх знецінення та зміни цільового призначення.

Доводи касаційної скарги відповідача про те, що позивач не довів порушення свої прав, не користується земельною ділянкою за призначенням не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки наявними у справі доказами доведено факт вчинення відповідачем дій внаслідок яких порушуються вимоги земельного законодавства щодо добросусідства та порушуються права позивача, як власника земельної ділянки.

Спосіб використання земельної ділянки обирається власником особисто і таке використання не повинно порушувати права сусудніх землекористувачів.

Доводи касаційної скарги про порушення судами принципу рівності сторін, розгляду справи за відсутності завчасно повідомленого відповідача спростовуються матеріалами справи, згідно з яких останній належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справу, брав участь у її розгляді та у повній мірі користувався наданими йому процесуальним законом правами, в тому числі щодо надання пояснень та заперечень на позов.

Інші доводи касаційної скарги правильність висновків судів не спростовують та не можуть бути підставою для скасування правильних по суті рішень.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська