Дата документу 06.03.2019 Справа № 320/5445/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/5445/16-ц Головуючий у 1 інстанції Бахаєв І.М.
Провадження № 22-ц/807/475/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним правочином та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування між співвласниками відособлених приміщень житлового будинку та господарських споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним правочином.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником 41/100 житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12 листопада 1999р..

На підставі договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2010р. ОСОБА_4 став власником 59/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га.. При цьому, ОСОБА_5 колишній власник цієї частини будівлі, відповідач у справі, укладаючи зазначений договір дарування, фактично приховала укладання договору купівлі-продажу. Відповідач у справі ОСОБА_4 зруйнував частину будинку, здійснив у будинку реєстрацію сторонніх осіб. Вважає, що право власності ОСОБА_4 на частку у спільному майні може бути припинене.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування між співвласниками відособлених приміщень житлового будинку та господарських споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою задовольнити.

В обґрунтування позову, ОСОБА_4 зазначав, що він на підставі договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2010р. (право власності зареєстровано 22.12.2010р.) є власником 59/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га.

Зазначив, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Вказав про існування спору щодо порядку користування будинком та земельною ділянкою, неможливість досягти угоди щодо врегулювання даного спору мирним шляхом та необхідність встановлення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2018 року в задоволені первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним правочином відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування між співвласниками відособлених приміщень житлового будинку та господарських споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено.

Встановлено порядок користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток кожного з співвласників згідно до другого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи №4-17 від 15.12.2017р.:

ОСОБА_3 замість 41/100 частини будинку виділено у власність 12/25 частини будівель і споруд, а саме виділено в окреме користування:приміщення житлового будинку літ. «А-1»(на поетажному плані позначена жовтим кольором, схематично відображене експертом в додатку № 2): - кімната (прим. 1-3) - 13,6 м2.

ОСОБА_4, замість 59/100 частин будинку виділено у власність 13/25 частини будівель і споруд, а саме виділено в окреме користування:приміщення житлового будинку літ. «А-1»(на поетажному плані позначена зеленим кольором, схематично відображене експертом в додатку № 2): - кімната (прим. 2-2) - 16,1 м2; прибудова літ «а1»;

У спільне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділено: приміщення житлового будинку літ. «А-1» (на поетажному плані позначена червоним кольором, схематично відображений експертом в додатку № 2): кімната (прим. 1-2) - 15,1 м2; Прибудову літ. «а2-1»; господарські споруди: сарай літ. «Ж-1»; Убиральню літ. «У», огорожа № 1.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 для розподілу будинку з додержанням будівельних, протипожежних і санітарних норм і правил здійснити наступні переобладнання по житловому будинку літ. «А-1» та прибудові літ. «а2-1» (схематично відображене експертом в додатку № 2): Приміщення прибудови літ. «а2-1», зазначеного в технічному паспорті «прим. (1-1) коридор» площею 6,8 м2, переобладнати в приміщення коридору у відповідність технічному паспорту; Розібрати самочинно встановлений простінок в приміщенні кімнати «1-2» площею 15,1 м2 та улаштувати простінок, який визначено експертом у Додатку № 2, організувавши приміщення передпокою площею 6,0 м2 та приміщення кухні площею 9,1 м2, а також улаштувати дверний проріз в простінку між новоутвореними приміщеннями передпокою та кухні; улаштувати дверний проріз в простінку між приміщеннями кімнати «1-2» та кімнати «2-2»; замурувати частину зовнішньої стіни приміщення кімнати «2-2» із сторони присадибної ділянки; замурувати дверний проріз зовнішньої стіни приміщення кімнати «2-2» із сторони присадибної ділянки; підсилити перекриття із дерев'яних балок та замінити пошкоджені балки над приміщенням кімнати «2-2»; виконати утеплення перекриття приміщення кімнати «2-2»; підсилити дерев'яні крокви над приміщенням кімнати «2-2»; замінити пошкоджені дерев'яні лати на кроквах над приміщенням кімнати «2-2»; закріпити профільовані металеві листи на покрівлі над приміщенням кімнати «2-2».

Розподіл приміщення горища проведено відповідно до границі розподілу будинку без улаштування поділяючої перегородки.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 4245 грн. у зв'язку з відступом від ідеальних часток співвласників.

Встановлено порядок користування земельною ділянкою площею 0,0974 га (АДРЕСА_1) на якій розташований житловий будинок та господарські споруди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №4-17 від 15.12.2017р. за другим варіантом (Розміри, конфігурація, площа та розташування частин земельних ділянок відображені експертом в додатку № 4).

У користування ОСОБА_3 на 41/100 частки виділено: земельну ділянку площею 399,9 м2(на плані позначена експертом жовтим кольором, додаток № 4): під частину житлового будинку літ. «А-1», площею забудови: 22,1 м2; під присадибну ділянку перед житловим будинком літ. «А-1», площею:303,1 м2; спільного користування (на плані позначена червоним кольором), площею: 74,1 м2.

У користування ОСОБА_4 на 59/100 частки виділено: земельну ділянку, площею 574,7м2 (на плані позначена експертом зеленим кольором, додаток № 4): під частину житлового будинку літ. «А-1», площею забудови: 25,1 м2; під присадибну ділянку перед житловим будинком літ. «А-1», площею:475,5 м2; спільного користування (на плані позначена червоним кольором), площею: 74,1 м2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 4245 грн. як компенсацію різниці при відступі реальних часток від ідеальних.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 1/2 частини за оплату роботи експерта - в сумі 2500,00 грн. та судові витрати сплачені позивачем при зверненні до суду, а саме судового збору в сумі 1280,00 грн.

Зобов'язано державну казначейську службу України у м. Києві повернути ОСОБА_3 внесені на депозитний рахунок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області кошти в сумі 17344 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити.

ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2010р. (право власності зареєстровано 22.12.2010р.) ОСОБА_4 є власником 59/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га.

Власником 41/100 частини зазначеного житлового будинку, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12 листопада 1999р. є ОСОБА_3

У відповідності до договору дарування житлового будинку від 17 грудня 2010р. на земельній ділянці площею 0,0974 га. розташовано: житловий будинок глинобитний, зазначений в плані літерою "А-1", житловою площею 47,3 кв.м, загальною площею 61,4 кв.м., та наступні господарчі та побутові будівлі та споруди: "Д-1" - сарай, "У" - убиральня.

Зазначена частка житлового будинку (59/100) була подарована ОСОБА_4 колишнім власником цієї частки ОСОБА_5, яка володіла нею на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06 листопада 2010р.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду у справі №320/6803/14-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2016р. у зазначеній справі у цій частині рішення було залишено без змін. Зазначене рішення суду було залишено без змін постановою Верховного суду від 02 травня 2018р.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція також міститься у Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018р. (справа №760/8958/15-ц)

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_4 належить 59/100 частина житлового будинку, вказана частина у порівнянні із частиною співвласника ОСОБА_3, якій належить 41/100 частина будинку, не може бути визначена як незначна; зазначене житло є єдиною власністю ОСОБА_4 припинення на яку завдасть останньому істотну шкоду.

Посилання на ту обставину, що ОСОБА_4 зареєстрований в іншому житловому приміщенні не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_4 на частку у спільному майні задоволенню не підлягають є законними та обґрунтованими.

Вирішуючи питання позовних вимог про визнання договору дарування удаваним правочином суд першої інстанції вірно виходив з того, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. При укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Заявляючи позовні вимоги про визнання правочину удаваним особа повинна довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Згідно узагальнення Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, у даваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкта, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що первісний позов подано до суду 25.08.2016р., тобто поза межами строків позовної давності. Позивач була обізнана щодо укладання спірного договору у грудні 2010 р.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст.. 256 Цивільного кодексу України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14«Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування удаваним правочином у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом вірно встановлено, що власником 41/100 частини спірного житлового будинку, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12 листопада 1999р. (право власності зареєстровано 04.08.2000р.) є ОСОБА_3.

На підставі договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2010р. (право власності зареєстровано 22.12.2010р.) ОСОБА_4 є власником 59/100 частин спірного житлового будинку АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

За положеннями ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З огляду на зазначене, житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.

Частиною третьою статті 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно, а не на конкретно визначену частку у майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб'єктів і єдністю об'єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна.

У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991р. "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Передбачене статтею 318 ЦК України право власника користуватися своїм майном на власний розсуд повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними та у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи.

При вирішенні спору та, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку.

З огляду на зазанчене, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в матеріалах справи мають бути або договір про порядок користування земельною ділянкою, або будівельно-технічна експертиза з декількома можливими варіантами поділу земельної ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2016р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку в натурі між власниками, встановлення порядку користування земельною ділянкою зазначено, що з урахування того, що за наявними у справі документами розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 відображався по різному, а саме: 0,910 га, 0,934 на, 0,959 га, 0,974 га, належних та допустимих доказів, які б підтвердили фактичну площу земельної ділянки, сторони не надали.

У матеріалах справи наявні матеріали кадастрової зйомки земельної ділянки. 13.03.2017р. у відповідності до технічного завдання на виконання проектно-вишукувальних робіт (кадастрової зйомки земельної ділянки) ПП "Гео" були виконані роботи щодо визначення меж земельної ділянки, затвердження їх на місцевості та складання технічного звіту кадастрової зйомки земельної ділянки.

У відповідності до зазначеного технічного звіту (кадастрової зйомки) земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1 її площа склала 974 кв. м.

Матеріали справи містять акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.01.2013р., у відповідності до якого - згідно з кадастровою зйомкою, виконаної 10.12.2010р. ПП «Гео» на замовлення ОСОБА_5 та ОСОБА_3, площа земельної ділянки дорівнює 974 кв.м. Згідно з актом погодження від 10.12.2010 р. зовнішні межі цієї земельної ділянки буди погоджені з усіма суміжними землекористувачами.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що протиріччя щодо фактичного розміру земельної ділянки усунені.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №4-17 від 15.12.2017р. експертом запропоновано 3 варіанти розділу житлового будинку і 3 варіанти визначення порядку користування земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виділення частини позивача необхідно проводити відповідно до 2-го варіанту експертизи, оскільки вони наближені до їх ідеальних часток та враховують спільну можливість користування господарськими спорудами.

Щодо варіанту встановлення порядку користування земельною ділянкою суд першої інстанції вірно визначив, що відповідно до другого варіанту, частина земельної ділянки площею 74.1 кв.м залишається в спільному користуванні співвласників, ОСОБА_3 виділяється у користування земельна ділянка площею 399,9 кв.м, ОСОБА_4 574.7 кв.м.

Суд першої інстанції визначив вірно розрахунок компенсації, що підлягає сплаті ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у розмірі 4 225 грн., згідно висновку експертизи, у зв'язку з відступом від ідеальних часток співвласників.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення зустірчного позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: