Справа № 487/3532/18
Провадження № 2/487/212/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря Полінкевич К.Г., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку

В С Т А Н О В И В :

В червні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в період з 18.05.2003 року по вересень 2016 року, визнати об`єктом права спільної сумісної власності будинок АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного будинку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 та проживання однією сім`єю на протязі тринадцяти років - з 18 травня 2003 року до вересня 2016 року. За час спільного проживання вони із ОСОБА_4 вели спільне господарство, купували все необхідне, мали взаємні права та обов`язки та спільний сімейний бюджет.

В період проживання однією сім`єю вони з 2005 року по 2009 рік за спільні кошти та спільними зусиллями побудували будинок АДРЕСА_1 . Та з 2009 року проживали у ньому однією сім`єю. Але реєстрація права власності на будинок проведена у 2010 році на ОСОБА_3 в зв`язку з тим, що будівництво будинку проводилась на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 . За час проживання у будинку також за спільні кошти проводились ремонтні роботи та сплачувались комунальні послуги. У 2016 році у неї почались конфлікти із відповідачами та вони просили її залишити належний їм будинок, але позивач продовжувала проживати у даному будинку. Проте в листопаді 2017 року ОСОБА_4 змінив замки на дверях до будинку і позивача разом із сином до будинку не пускав, мотивуючи тим, що вона не має права проживати у будинку. Позивач у листопаді 2017 року намагалась домовитись із відповідачами щодо її права власності на частину спірного будинку, але спроби були марними. Посилаюсь на викладене просила позовні вимоги задовольнити.

11.06.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 10.01.2019 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позов в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 в судових засіданнях заперечували проти позову за його безпідставністю та недоведеністю.

Відповідач ОСОБА_4 суду пояснив, що дійсно вони із позивачем разом проживали однією сім`єю з 2003 року. З 2006 році вони разом із батьками позивача почали будувати будинок, а з 2008 року він та позивач почали проживати як чоловік та дружина. Будинок він будував тільки для своєї матері ОСОБА_3 та у 2010 році оформив його на свою матір. З 2008 року по 2016 рік вони із позивачем не жили як чоловік та дружина.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що спірний будинок для неї будував її син ОСОБА_4 за свої гроші. Оскільки позивач та її син проживали разом, то її батьки домотали її сину із будівництвом будинку.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти заявлених вимог позивача та вказувала, що право власності на спірний будинок зареєстроване за нею у 2010 році, а позивач із позовною заявою про визнання права власності на частину даного будинку звернулась у 2018 році, тобто з пропуском позовної давності. Зазначила, що будівництво спірного будинку проводилось виключно за належні їй кошти, а позивач проживала у спірному будинку як орендар на підставі усної домовленості між сторонами і саме в рахунок орендної плати за житло сплачувала комунальні послуги за адресою проживання.

Судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_4 з 18.05.2003 року по вересень 2016 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Дані обставини підтверджуються наданими фотокартками за вказаний період. Показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також ОСОБА_10 , який є сином позивача, підтверджується, що сторони проживали з 2003 року до січня 2016 року однією сім`єю, спільно будували будинок та вели спільне господарство. Свідки зазначили, що сторони постійно проживали разом, робили спільні покупки продуктів харчування, побутової хімії, сторонні особи сприймали їх саме як подружжя, вони були знайомі з усіма родичами один одного.

На підставі вищенаведеного, суд вважає встановленим, що з 18.05.2003 року по вересень 2016 року ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, оскільки перебували в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом , взаємодопомогою та підтримкою, виявляли подружні відносини перед третіми особами. На той час вони в іншому шлюбі не перебували.

Факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 18.05.2003 р. до вересня 2016 р., стверджується іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Зокрема, свідок ОСОБА_10 , який є сином позивача, у судовому засіданні пояснив, що сторони проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з травня 2003 р. до вересня 2016 р. та він рахував відповідача ОСОБА_4 своїм батьком. У 2005 році її почали будувати будинок, практично всі роботи по будівництву будинку виконували самі. У збудованому будинку проживали втрьох він з мамою ОСОБА_1 та ОСОБА_11 . До 2016 року вони жили однією сім`єю, а потім разом у будинку але у різних житлових приміщеннях. В цей час його мати сплачувала всі комунальні платежі.

Свідок ОСОБА_7 , мати позивача, у судовому засіданні пояснила, що з травня 2003 року її донька та ОСОБА_4 почали разом проживати у їх квартирі, але у 2004 році переїхали проживати на АДРЕСА_2 . У 2005 році за даною адресою почали будувати будинок, а вкінці 2009 року вселилися до будинку. Вони із чоловіком допомагали дочці із ОСОБА_4 у будівництві будинку. Її донька та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина з травня 2003 року по 2016 рік.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Рішенням Конституційного Суду України від 3.06.99 №5-рп/99, встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, наведене підтверджує факт проживання позивача та відповідача ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно поширюються загальні положення права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 214 та ст.. 360-7 ЦПК України, обов`язковою для усіх судів України є правова позиція стосовно того, що при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також, якщо вони проживають однією сім`єю без шлюбу в період, протягом якого придбане спірне майно.

Також судом встановлено, що З 2005 року по 2009 рік позивач та відповідач ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 . Зі змісту позовних вимог та обставин встановлених в судовому засіданні, вбачається, що цей будинок будувався за спільні кошти чоловіка і жінки, що проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Проте 03.12.2010 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради Галицькій Наталі Василівні видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 32253081, а саме на житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 68, 8 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., форма власності приватна, на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1481 від 26.11.2010 року. Таким чином, право власності на збудований позивачем та відповідачем ОСОБА_4 житловий будинок було зареєстровано за матір`ю відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 .

У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки зі змісту позовних вимог та обставин, встановлених в судовому засіданні, вбачається, що спірний будинок будувався за спільні кошти чоловіка і жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але право власності на спірний будинок зареєстровано за матір`ю ОСОБА_4 - ОСОБА_3 тому у задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку слід відмовити, так як позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права, що не перешкоджає в подальшому, за наявності перешкод у здійсненні її прав власника звернутися за захистом свого порушеного права у передбачений законом спосіб та за належними способом захисту.

Таким чином, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, суд приходить до переконання щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог на користь ОСОБА_1 слід стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 361,45 грн. судового збору .

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 18.05.2003 року по вересень 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування сплачених судових витрат по 361,45 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського Апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_3 : проживає: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 : проживає: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 2 грудня 2019 р.

Суддя : Гаврасієнко В.О.