Дата документу 03.12.2019 Справа № 336/310/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/807/3697/19 Головуючий у 1 інстанції: Кляшторний В.С.
Є.У.№ 336/310/14 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 08 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому просило стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 р. № 0703/0408/71-076, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , розмір якої станом на 01.12.2013 становить 1 060 472, 56 грн., із яких 584 855, 81 грн. за тілом кредиту, 347 453, 29 грн. - за відсотками, 128 163, 36 грн. - пеня.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 25 квітня 2008 р. № 0703/0408/71-076, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній було надано кредит на суму 75 000 доларів США з виплатою 12,5% річних з кінцевим строком повернення до 25 квітня 2032 року.

Кредитні зобов`язання ОСОБА_1 забезпечені порукою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зобов`язалися відповідати за належне виконання позичальником умов кредитного договору як солідарні боржники, про що того ж дня були укладені договори поруки.

28.11.2012 за договором факторингу ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за вищевказаними кредитним договором і договорами поруки.

Посилаючись на те, що позичальник не виконує умови кредитного договору, має прострочену заборгованість, досудову вимогу про дострокове повернення кредит не виконав, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд про задоволення позову з підстав, передбачених ст.ст. 554, 1050 ч.2 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 08 лютого 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний кредит був забезпечений іпотекою, на яку судовим рішенням від 08.11.2010 в рахунок погашення заборгованості , розмір якої станом на 29.06.2010 становив 694 244, 42 грн., звернуто стягнення шляхом його реалізації з прилюдних торгів. Одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить боржнику, та стягнення суми боргу призведе до подвійної відповідальності останнього. Вимога про стягнення суми боргу, непокритої іпотечним майном, може бути заявлена лише після реалізації предмету іпотеки. На час розгляду справи власником іпотечного майна залишилася ОСОБА_1 , рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, а отже звернення кредитора до суду є передчасним.

Сума заборгованості, заявлена позивачем до сплати, не відповідає сумі заборгованості, що була передана від ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу, що свіфдчить про недоведеність позовних вимог. Вимоги до поручителів задоволенню не підлягають з підстав припинення поруки.

Крім того, на думку суду першої інстанції, позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого просили відповідачі.

ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано. Наявність такого судового рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошових зобов`язань та не позбавляє права кредитора на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором. Вважає помилковими висновки суду про пропуск товариством строку позовної давності, оскільки п.10.11 кредитного договору сторони визначили, що строк позовної давності за будь-якими вимогами Банку, що випливають із кредитного договору, встановлюється тривалістю десять років. Не відповідають, на думку позивача, фактичним обставинам справи і висновки суду про недоведеність суми боргу. На підтвердження суми боргу товариством надані належні і допустимі докази, які суд першої інстанції залишив поза увагою. Розмір заборгованості за кредитом встановлений судовим рішенням у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки. Подальше нарахування процентів і пені здійснювалося товариством у відповідності до розділу 3 кредитного договору.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Вважає, що кредитор реалізував своє право на погашення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, вимога про стягнення кредитної заборгованості може бути заявлена тільки після реалізації предмета іпотеки. Вважає правильними висновки суду про пропуск товариством строку позовної давності, оскільки листом від 23.01.2009 року кредитор, вимагаючи достроково повернути кредит, в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту, а отже і щодо строків позовної давності. На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог щодо суми боргу, оскільки надані позивачем письмові докази є суперечливими і непослідовними.

Апеляційний суд Запорізької області рішенням від 12 липня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року змінив у частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване недоведеністю позивачем переходу до нього прав кредитора у кредитному зобов`язанні, а тому заявлені ним вимоги до ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. Ураховуючи наявність судових рішень, які набрали законної сили, якими поруку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинено, вимоги товариства до поручителів задоволенню не підлягають.

Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року скасовано у частині вирішення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи » до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення їй судової повістки 25.11.2019. Колегія суддів визнала причини неявки відповідача у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції суддю-доповідача, доводи представника позивача адвоката Грицая В.О., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення в частині, що переглядається - скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Встановлено, що 25 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0703/0408/71-076, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 75 000 дол. США, на строк з 25 квітня 2008 року по 25 квітня 2032 року включно, з виплатою 12,5% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (т.1, а.с.5-11).

Пунктом 10.11 кредитного договору сторони визначили, що строк позовної давності за будь-якими вимогами Банку, що випливають з цього договору, встановлюється тривалістю десять років.

В забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору 25 квітня 2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладені договори поруки № 0703/0408/71-076-Р-2 та № 0703/0408/71-076-Р-1 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язалися перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту, згідно з кредитним договором, у сумі 75 000 дол. США, строком до 25 квітня 2032 року, з процентною ставкою 12,5 % річних за їх використання (т.1, а.с. 14,15).

25 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 0703/0408/71-076-Z-1, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (т.2, а.с.213-214).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору ВАТ «Сведбанк» направив лист-вимогу від 23 січня 2009 року № 04/127 про дострокове повернення наданого кредиту, якою ВАТ «Сведбанк» повідомляло ОСОБА_1 про те, що відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, а також пункту 3.8 кредитного договору умови кредитного договору змінено, внаслідок чого банк набув право вимагати дострокового повернення суми кредиту, процентів та штрафних санкцій в розмірі 74 438,48 дол. США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2010 року, ухваленим у справі № 2-4341/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2011року, позовні вимоги ПАТ «Сведбанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 25 квітня 2008 року № 0703/0408/71-076-Z-1, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2008 року, шляхом продажу на публічних торгах за ціною, що буде встановлена в рамках виконавчого провадження відповідно до ринкової вартості зазначеного житлового приміщення. За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири задоволено вимоги ПАТ «Сведбанк» у сумі 673 737,21 грн. у рахунок погашення заборгованості за кредитом, 20 507,37 грн. у рахунок погашення пені за прострочення сплати заборгованості. Рішення набрало законної сили (т.2, а.с.215-222).

Рішення суду в примусовому порядку не виконувалося, звернення стягнення на предмет іпотеки не відбулося, квартира залишилася у власності боржника.

Рішеннями Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2014 року і від 15 квітня 2015 року визнано припиненими поруку ОСОБА_3 за договором поруки № 0703/0408/71-076-Р-2 від 25 квітня 2008 року і поруку ОСОБА_2 за договором поруки № 0703/0408/71-076-р-1 від 25 квітня 2008 року. Рішення набрали законної сили.

Направляючи боржникові у січні 2009 року досудову вимогу про дострокове погашення кредиту, Банк фактично у односторонньому порядку змінив строк повернення кредиту, хоча після судової вимоги і судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки продовжував нараховувати відсотки на тіло кредиту, у зв`язку із чим заборгованості за кредитним договором станом на 01 грудня 2013 року збільшилась до 1 060 472,56 грн, із яких: за тілом кредиту 584 855,81 грн. - що становило еквівалент 73 171 доларів США за курсом 7,9930, заборгованості за відсотками 347 453,39 грн., що за курсом НБУ становило 43 469, 71грн., пені за останній рік на суму 403 449,23 грн., що за курсом НБУ становило 50 475, 32 долари США (т.1, а.с.21-22).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу як договір фінансової послуги спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 910/7038/17.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2. договору Банк відступає фактору ТОВ «ФК «Вектор плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації (т.1, а.с.29-32).

З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору.

Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Того ж дня 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу на аналогічних умовах (т.1, а.с.36-44).

Матеріали справи містять повідомлення про повний розрахунок факторів із клієнтами у порядку та відповідно до встановлених умов договорів, як і акти прийому-передачі за договорами факторингу, так і витяг з реєстру заборгованості боржників.

Отже, внаслідок укладення цих договорів відбулася заміна кредитора, а саме - ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 25 квітня 2008 року № 0703/0408/71-076, позичальником згідно з яким є ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (зі змінами) право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» за договорами факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ураховую наведене, доводи відповідачів про відсутність правових підстав уважати, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , є необґрунтованим та таким, що спростовується нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та доказами, що містяться в матеріалах справи, які залишені апеляційним судом поза увагою.

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується з доводами товариства «Кредитні ініціативи» в частині набуття товариством прав кредитора щодо боржника ОСОБА_1 , і, відповідно, прав вимоги за даним позовом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з пунктом 3.9 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів, встановлених пунктом 3.1 договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому договором.

У пункті 3.10 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення умов цього договору та/або умов іпотечного договору, що укладається між банком і позичальником відповідно до пункту 2.1 цього договору, вимога про виконання порушеного зобов`язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною у реквізитах договору. Сторони досягли згоди, що датою, від якої розпочинається відлік зазначеного тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, що надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з повідомленням про вручення, або дата, зазначена у повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2010 року, ухваленого у справі № 2-4341/2010, установлено, що банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів і нарахованих штрафних санкцій, та, у зв`язку із невиконанням цієї вимоги у тридцятиденний строк, пред`явив до нього позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2010 року засвідчує такі зміни.

Зазначеними судовими рішеннями встановлена наявність заборгованості ОСОБА_1 за кредитом у загальному розмірі 694 244,58грн., із яких: за тілом кредиту 578 592, 37 грн., що становило еквівалент 73 171 доларів США за курсом НБУ 7,9074, за відсотками 95 144, 85 грн., що становило еквівалент 12 032, 38 доларів США, за пенею 20 507, 37 грн.

Із розрахунку заборгованості за кредитом, доданого до позовної заяви, слідує, що після звернення стягнення на предмет іпотеки жодного платежу на погашення кредиту позичальником на рахунок банку не вносилося, заборгованість не сплачувалася.

За положенням ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, не доказуються при розгляді іншої справи.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог щодо розміру заборгованості є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і суперечать нормам процесуального права.

Положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вимоги про стягнення з позичальника сум, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України, у цій справі не заявлялися і судом не розглядалися.

Отже наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк кредитування закінчився з тридцять першого дня від дати, зазначеної на квитанції, що надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Крім того, статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Право кредитора на нарахування неустойки за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або сплати процентів за користування кредитом передбачене пунктом 8.1 кредитного договору, згідно з яким позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості.

Оскільки пред`явленням вимоги про дострокове повернення кредиту банк змінив строк виконання основного зобов`язання, з чим погодився й суд, задовольнивши вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у повному обсязі, право кредитора на отримання передбаченої договором неустойки припинилося.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, згідно з якою Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше викладених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафних санкцій.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на користь кредитора підлягає стягненню заборгованість, розмір якої визначений судовим рішенням від 08 листопада 2010 року, у загальному розмірі 694 244,58грн., із яких: за тілом кредиту 578 592, 37 грн., за відсотками 95 144, 85 грн., за пенею 20 507, 37 грн.

Висновки суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності є помилковими, оскільки пунктом 10.11 кредитного договору сторони визначили, що строк позовної давності за будь-якими вимогами Банку, що випливають з договору, встановлюється тривалістю десять років.

Зміна банком строку повернення кредиту не змінює умови кредитного договору щодо збільшення строків позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного оскаржуване рішення в частині, що переглядається підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позов і стягнення з позичальника на користь кредитора заборгованість у розмірі 694 244,58грн., із яких: за тілом кредиту 578 592, 37 грн., за відсотками 95 144, 85 грн., за пенею 20 507, 37 грн.

Стягнення заборгованості проводиться у відповідності із позовними вимогами ТОВ «Кредитні ініціативи» - у гривневому еквіваленті боргу за курсом НБУ, що діяв на час пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги в ході розгляду справи кредитор не уточнював, у позовній заяві просив про стягнення боргу в національній валюті.

На підставі ст. 141 ч.13 ЦПК України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у суді першої, апеляційної і касаційної інстанції підлягають частковій компенсації за рахунок ОСОБА_1 пропорційно частці задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року по цій справі в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Позов вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , 1967 року народження, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», , р/ НОМЕР_2 в ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346, заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 р. № 0703/0408/71-076 у розмірі 694 244,58грн. (шістсот дев`яносто чотири тисячі двісті сорок чотири гривні 58 коп.), із яких: за тілом кредиту 578 592, 37 грн., за відсотками 95 144, 85 грн., за пенею 20 507, 37 грн., а також 7 894 грн. (сім тисяч вісімсот дев`яносто чотири гривні компенсацію судових витрат зі сплати судового збору у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій, а всього стягнути 702 138, 58 грн. (сімсот дві тисячі сто тридцять вісі гривень 58 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: