Єдиний унікальний номер 236/3766/18 Номер провадження 22-ц/804/647/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Мальованого Ю.М., Санікової О.С.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну № 236/3766/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Донецька залізниця" про стягнення вихідної допомоги, компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року у складі судді Ткачова О.М., -

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства "Донецька залізниця" (далі ДП " Донецька залізниця ") про стягнення вихідної допомоги, компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначала, що в період з 05 жовтня 2009 року по 26 квітня 2017 року працювала на вокзалі м. Дебальцеве ДП "Донецька залізниця" на посаді бухгалтера. 26 квітня 2017 року звільнена за власним бажанням у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору (ст. 38 КЗпП).

З березня 2016 року роботодавець припинив виплачувати нараховану їй заробітну плату. На день звільнення заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2016 року по 26 квітня 2017 року складала 19 386,33 грн.

Судовим наказом № 236/2447/17 від 27 вересня 2017 року, виданим Краснолиманським міським судом Донецької області, з ДП "Донецька залізниця" на її користь стягнута сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з березня 2016 року по 26 квітня 2017 року в розмірі 19 386,33 грн.

Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зазначена заборгованість перерахована їй платіжними дорученнями № 1094 від 04.09.2018 року та № 1103 від 11.09.2018 року.

У звязку із невиплатою з вини відповідача в день звільнення всіх належних їй від підприємства сум, погашенням цієї заборгованості лише 03 вересня 2018 року, відповідач повинен виплатити їй відповідно до ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який складає 335 днів, у сумі 69 663,25 грн. (середньоденний заробіток 207,95 грн. х 335 дні).

Крім того, відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати" у звязку із затримкою виплати їй заробітної плати за період з березня 2016 року по день звільнення, вона має право на компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, яка складає 4 593,81 грн.

У звязку із звільненням внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного та трудового договору вона відповідно до ст. 44 КЗпП України має право на вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, що складає 12 945 грн., яку відповідач їй не виплатив.

Просила стягнути з відповідача на її користь:

- вихідну допомогу в розмірі 12 945,00 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 69 663,25 грн.;

- компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в розмірі 4 593,81 грн.;

- грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн., яка заподіяна їй внаслідок порушення її трудових прав щодо своєчасної виплати належних їй від підприємства сум (а.с. 3 - 5).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Донецька залізниця" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, справа була призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (а.с. 20).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (далі ПАТ "Укрзалізниця") про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку частково задоволено.

Стягнуто з ПАТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 12 945,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 69 663,25 грн., компенсацію втрати грошових доходів в сумі 4 593,81 грн., всього 87 202,06 гривень.

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 грн. відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ПАТ "Укрзалізниця" у дохід держави судовий збір по 704,80 грн. з кожного (а.с. 22 - 26).

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ "Укрзалізниця" подало на нього апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення ст. 190 ЦПК України копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками судом на адресу відповідача не направлялися, внаслідок чого відповідач був позбавлений права на захист своїх інтересів та здійснення процесуальних прав та обовязків, зокрема, подання відзиву, доказів, заяв, клопотань тощо.

При постановленні рішення судом взято до уваги лише докази, які надані позивачем (розрахунки вихідної допомоги, середнього заробітку, компенсації). Проте зазначені докази можуть бути хибними. Зокрема, в рішенні суду зазначено, що позивач є колишнім працівником регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця". Проте згідно довідки служби кадрів регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" ОСОБА_1 у трудових відносинах з регіональною філією ніколи не перебувала (а.с. 30 - 31).

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ "Укрзалізниця" відкрито ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 січня 2019 року (а.с. 38 - 39).

Копія апеляційної скарги ПАТ "Укрзалізниця" позивачем отримана 05 лютого 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 42). Письмовий відзив на апеляційну скаргу ПАТ "Укрзалізниця" позивачем не надано.

ДП "Донецька залізниця", місцезнаходженням якого згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є м. Донецьк вул. Артема, 68 (ас. 50 - 55), копія апеляційної скарги ПАТ "Укрзалізниця" була направлена на адресу знаходження голови комісії з припинення ДП "Донецька залізниця" ОСОБА_2 - м. Лиман Донецької області вул. Привокзальна, 22 (а.с. 71). Апеляційна скарга повернута до апеляційного суду з довідкою Укрпошти (форма 20) про відмову від отримання поштового відправлення (а.с. 74 - 75).

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду 13 березня 2019 року учасники справи не з'явилися.

Позивач ОСОБА_1 про розгляд справи 13 березня 2019 року повідомлена під розписку апеляційним судом 27 лютого 2019 року при відкладенні розгляду справи (а.с. 70).

ПАТ "Укрзалізниця" судову повістку - повідомлення про розгляд справи 13 березня 2019 року отримало 04 березня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 76).

ДП "Донецька залізниця" про дату, час та місце розгляду справи 13 березня 2019 року повідомлено відповідно до частини 1 ст. 11 Закону України від 12.08.2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 28 лютого 2019 року оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с. 73).

Крім того, судова повістка-повідомлення про розгляд справи 13 березня 2019 року була направлена на адресу знаходження голови комісії з припинення ДП "Донецька залізниця" ОСОБА_2 - м. Лиман Донецької області вул. Привокзальна, 22 (а.с. 71), яка 04 березня 2019 року повернута до апеляційного суду з довідкою Укрпошти (форма 20) про відмову від отримання поштового відправлення (а.с. 74 - 75, а.с. 77 - 78).

Відповідно до п. 3 частини 8 ст. 128 ЦПК України день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду є днем вручення судової повістки.

Позивач ОСОБА_1, представники ПАТ "Укрзалізниця", ДП "Донецька залізниця" апеляційний суд про причини неявки у судове засідання 13 березня 2019 року не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача ОСОБА_1, представників ПАТ "Укрзалізниця", ДП "Донецька залізниця", явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ "Укрзалізниця" підлягає задоволенню. Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала у відповідача з жовтня 2009 року по 26 квітня 2017 року, була звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 9 - 12).

Заборгованість по заробітній платі позивачу виплачено у повному обсязі (а.с. 16 - 17).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з ПАТ "Укрзалізниця" вихідну допомогу, компенсацію втрати частини грошових доходів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач до 26 квітня 2017 року знаходилася у трудових відносинах з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", виконувала у повному обсязі свої трудові обовязки, але при звільненні не отримала усі належні їй від підприємства суми. У відповідача перед позивачем після звільнення склалась заборгованість по вихідній допомозі у розмірі 12 945,00 грн., середньому заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 69 663,25 грн., компенсації за втрату грошових доходів в сумі 4 593,81 грн. Майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду. Суми зазначені позивачем до виплати у суду сумнівів не викликають, оскільки вони відповідають наданим документам та здійсненим розрахункам і відповідачем не оспорюються. Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), не може бути доказом звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки цей висновок у суду викликає сумнів в його дійсності та обєктивності щодо осіб, яких він стосується та для яких має юридичне значення. У висновку не зазначено, що відповідач звільняється від обовязків, передбачених ст. 117 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що з боку відповідача відсутні навмисні дії, позивач тривалий час не зверталася з вимогами про стягнення моральної шкоди та не надала суду доказів на підтвердження фізичних та духовних страждань (а.с. 22 - 26).

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можливо, до них суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що позивач з 05 жовтня 2009 року по 26 квітня 2017 року перебувала у трудових відносинах з ДП "Донецька залізниця", працювала на посаді бухгалтера Вокзал Дебальцеве, з 17 червня 2012 року - на посаді бухгалтера 2 категорії. Наказом № 105/ОС від 26.04.2017 року звільнена за власним бажанням в звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами у її трудовій книжці (а.с. 9 - 12). Запис про звільнення засвідчений печаткою Вокзал Дебальцеве Державне підприємство "Донецька залізниця".

Саме до Державного підприємства "Донецька залізниця" позивачем і заявлені позовні вимоги (а.с. 3 - 5).

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем до суду надані довідки, які видані Вокзал Дебальцеве ДП "Донецька залізниця" 25.08.2017 року № 138 та № 139 (а.с. 13, а.с. 14).

Згідно судового наказу, який був виданий Краснолиманським міським судом Донецької області 29 серпня 2017 року у справі № 236/2447/17, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з березня 2016 року по 26 квітня 2017 року в сумі 19 386,33 грн. стягнута з Державного підприємства "Донецька залізниця" () (а.с. 16).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Державне підприємство "Донецька залізниця"() знаходиться за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 68, та з 25 листопада 2014 року перебуває в стані припинення (а.с. 50 -55).

Суд першої інстанції зазначене не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що позивач перебувала у трудових відносинах з регіональною філією "Донецька залізниця"Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивач станом на день її звільнення або раніше до 26 квітня 2017 року перебувала у трудових відносинах з регіональною філією "Донецька залізниця"Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", про що ПАТ "Укрзалізниця" обґрунтовано зазначає в апеляційній скарзі.

Отримавши позовну заяву ОСОБА_1 до ДП "Донецька залізниця" та відкривши провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП "Донецька залізниця" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судове рішення суд першої інстанції ухвалив щодо Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". При цьому в матеріалах справи відсутні процесуальні документи про залучення ПАТ "Укрзалізниця" до участі у справі та щодо його процесуального правонаступництва щодо ДП "Донецька залізниця".

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Акціонерне товариство "Укрзалізниця" має та юридичну адресу: м. Київ, вул. Тверська, 5. Воно має відокремлені підрозділи, зокрема, регіональна філія "Донецька залізниця " (), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна, 22 (а.с. 56 - 66).

Згідно Статуту Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України» від 02.09.2015 року № 735, ПАТ "Українська залізниця" є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"(пункт 1). Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту (пункт 2).

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 "Деякі питання акціонерного товариства "Українська залізниця"" змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця".

Законом України від 23.02.2012 року № 4442-VI "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"визначені правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - товариство).

Згідно зі ст. 2 вказаного Закону утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 6 ст. 2 Закону України від 23.02.2012 року № 4442-VI "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"" (далі - постанова), прийнятою відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" вирішено утворити ПАТ "Українська залізниця" на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі ДП "Донецька залізниця".

За змістом пунктів 4 і 5 постанови проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються) та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця".

Пунктами 4, 5 постанови визначено, що майно (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі - майно), не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до цього пункту, а відображається в балансі (крім зобов'язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за публічним акціонерним товариством "Українська залізниця"на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів від 12.11.2014 року № 604.

У пункті 1 частини 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 року № 604 "Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції" передбачено, що під час проведення інвентаризації та оцінки майна: необхідно сформувати окремі акти обліку активів, власного капіталу і зобов'язань державних підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, за даними фінансової звітності за видами активів, власного капіталу та зобов'язань у розрізі статей балансу на останню дату, на яку надавалася фінансова звітність; сформувати окремі акти обліку активів, які розміщені на тимчасово окупованій території і обліковуються на балансах підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на іншій території України.

Пунктом 2 частини 2 вказаної постанови передбачено, що після завершення тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та завершення проведення антитерористичної операції провести інвентаризацію та оцінку майна і за результатами подати пропозиції щодо зміни статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця"згідно із законодавством.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" місто Донецьк, в якому знаходиться ДП "Донецька залізниця", відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" місто Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно із ст. 1 Закону України від 02.09.2014 року "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 "Про рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не прийнято.

Отже, інвентаризація та оцінка майна ДП "Донецька залізниця", яке розміщене на території проведення антитерористичної операції, не здійснена, відповідно між ДП "Донецька залізниця" та АТ "Укрзалізниця" відсутній передавальний акт, який би підтверджував перехід від ДП "Донецька залізниця" всіх прав, активів, зобов'язань і боргів в статутний капітал АТ "Укрзалізниця".

Положеннями частини 1 ст. 104 ЦК України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Згідно з положеннями ст. 107 ЦК України, якою закріплено порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення, після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу). Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

Відповідно до положень ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань", тобто запису про припинення юридичної особи.

Отже, відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи попередника з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

АТ "Укрзалізниця" на теперішній час не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на території проведення антитерористичної операції, оскільки процедура реорганізації цих підприємств та передача всіх їх прав та обов'язків до АТ "Укрзалізниця" відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 року № 604 призупинена до завершення проведення антитерористичної операції на території України.

Оскільки на теперішній час процес припинення ДП "Донецька залізниця" не завершено, відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено, ДП "Донецька залізниця" єюридичною особою, яка продовжує самостійно нести відповідальність за договірними та позадоговірними зобов'язаннями, що виникли за його участі.

Отже, усі обов'язки щодо своєчасного розрахунку з позивачем, яка перебувала у трудових відносинах з ДП "Донецька залізниця" та звільнена 26 квітня 2017 року саме цією юридичною особою, має виконувати, як роботодавець, ДП "Донецька залізниця".

Зазначений висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.12.2018 року у справі № 236/2729/17, у постанові від 20.02.2019 року у справі № 242/4687/17.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідальність за позовом ОСОБА_1 має нести ПАТ "Укрзалізниця" є помилковим, належним відповідачем у цій справі є ДП "Донецька залізниця", до якої позивачем і були заявлені позовні вимоги.

Враховуючи, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено щодо неналежного відповідача, рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення щодо належного відповідача, яким є ДП "Донецька залізниця".

З матеріалів справи встановлено, що позивач звільнена з ДП "Донецька залізниця" 26 квітня 2017 року.

Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно доданої позивачем до позовної заяви довідки № 138, яка видана Вокзал Дебальцеве ДП "Донецька залізниця" 25 серпня 2017 року, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з березня 2016 року по 26 квітня 2017 року на дату звільнення складала 19 386,33 грн. (а.с. 13).

Зазначена заборгованість у сумі 19 386,33 грн. була стягнута з відповідача ДП "Донецька залізниця" судовим наказом, який був виданий Краснолиманським міським судом Донецької області 29 серпня 2017 року у справі № 236/2447/17. Судовий наказ набрав законної сили 26 вересня 2017 року та виданий стягувачу 27 вересня 2017 року (а.с. 16).

Виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 236/2447/17, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області 27 вересня 2017 року, про стягнення з ДП "Донецька залізниця" на користь ОСОБА_1 суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з березня 2016 року по 26 квітня 2017 року у розмірі 19 386,33 грн., постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 від 14 вересня 2018 року закінчено у звязку із фактичним виконанням у повному обсязі згідно платіжних доручень № 1094 від 04.09.2018 року та № 1103 від 11.09.2018 року (а.с. 17).

Отже, матеріалами справи доведено, що затримка розрахунку з позивачем ОСОБА_1 при її звільненні мала місце з 27 квітня 2017 року по 03 вересня 2018 року (в межах заявлених позовних вимог), коли їй була погашена заборгованість.

Відповідно до частини 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 року № 11535/0/14-16/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік", враховуючи, що позивач працювала бухгалтером з пятиденним робочим тижнем, кількість днів затримки у 2017 році склала 170 робочих днів, в тому числі, квітень 2017 року - 2 робочі дні, травень 2017 року - 20 робочих днів, червень 2017 року - 20 робочих днів, липень 2017 року - 21 робочий день, серпень 2017 року - 22 робочі дні, вересень 2017 року - 21 робочий день, жовтень 2017 року - 21 робочий день, листопад 2017 року - 22 робочі дні, грудень 2017 року - 21 робочий день.

Згідно розрахунку тривалості робочого часу на 2018 рік кількість днів затримки у 2018 році склала 168 робочих днів, в тому числі, січень 2018 року - 21 робочий день, лютий 2018 року - 20 робочих днів, березень 2018 року - 21 робочий день; квітень 2018 року - 20 робочих днів, травень 2018 року - 20 робочих днів, червень 2018 року - 20 робочих днів, липень 2018 року - 22 робочі дні, серпень 2018 року - 22 робочі дні, вересень 2018 року - 2 робочі дні (по 03 вересня включно).

Отже затримка розрахунку при звільненні за період з 27 квітня 2017 року по 03 вересня 2018 року складає 338 робочих днів, а в межах заявлених позовних вимог - 335 робочих днів.

Згідно довідки № 139, яка видана Вокзал Дебальцеве ДП "Донецька залізниця" 25 серпня 2017 року, середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 складає 207,95 грн. (а.с. 14).

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 69 663,25 грн. (207,95 х 335).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався на Науково-правовий висновок Торгово-промислово палати України щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Проте такий документ в матеріалах справи відсутній.

Є загальновідомою обставиною, що Указом Президента України "Про рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію. На теперішній час проведення антитерористичної операції не завершено.

Як зазначено вище, місто Донецьк, яке є місцезнаходженням відповідача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція, та до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Термін "антитерористична операція" визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом", згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05.06.2014 р. № 1313-VII).

Указом Президента України "Про рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" від 15.03.2017 року № 62/2017 введено в дію рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", згідно якого тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського "Комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України від 2 грудня 1997 р. N 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

У пункті 1 частини 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до частини другої статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/18370/15-ц, єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Посилання суду на те, що обставини проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях є загальновідомим фактом, підтвердження відповідачем вказаних форс-мажорних обставин сертифікатом Торгово-промислової палати України є необовязковим, не ґрунтується на законі.

Відповідачем ДП "Донецька залізниця" відсутність своєї вини у невиплаті позивачу належних їй сум у день звільнення не доведена.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу" васпекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у постанові від 24.06.2015 року у справі № 6-116цс15 аналіз положень частини 1 ст. 117, частини 1 ст. 116 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Враховуючи, що відповідач з позивачем по сумам, які належали позивачу на день звільнення, розрахувався у вересні 2018 року, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернулася до суду 24 жовтня 2018 року в межах строку, встановленого частиною 1 ст. 233 КЗпП України.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно довідки, виданої Вокзал Дебальцеве ДП "Донецька залізниця" 25.08.2017 року №138, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складала 19 386,33 грн., в тому числі за березень 2016 року - 3 775,74 грн., за квітень 2016 року - 2 857,80 грн., за травень 2016 року - 1 822,13 грн., за червень 2016 року - 2 223,58 грн., за липень 2016 року - 1 894,70 грн., за серпень 2016 року - 1 192, 36 грн., за вересень 2016 року - 478,25 грн., за жовтень 2016 року - 464,48 грн., за листопад 2016 року - 116,95 грн., за грудень 2016 року - 116,95 грн., за січень 2017 року - 589,50 грн., за лютий 2017 року - 87,77 грн., за березень 2017 року - 352,89 грн., за квітень 2017 року - 3 413,23 грн. (а.с. 13).

Зазначена заробітна плата за період з березня 2016 року по 26 квітня 2017 року позивачу виплачена у вересні 2018 року, що підтверджується судовим наказом, який був виданий Краснолиманським міським судом Донецької області 29 серпня 2017 року у справі № 236/2447/17, та постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 14 вересня 2018 року у звязку із фактичним виконанням у повному обсязі згідно платіжних доручень № 1094 від 04.09.2018 року та № 1103 від 11.09.2018 року (а.с. 17).

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив "Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати".

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Оскільки затримка виплати позивачу заробітної плати за період з березня 2016 року по 26 квітня 2017 року була більше, ніж на один місяць (заробітна плата за цей період виплачена у вересні 2018 року), вимоги позивача про компенсацію їй втрати частини доходу за період з березня 2016 року по 26 квітня 2017 року у звязку із порушенням строків їх виплати є обгрунтованими.

Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц,відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Компенсація втрати частини грошових доходів за березень 2016 року, які були виплачені позивачу 03 вересня 2018 року, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 1 147,82 грн. (3775,74 грн. х 0,304, де 3 775,74 грн. - сума невиплаченої заробітної плати; 0, 304 - коефіцієнт приросту споживчих цін за період з квітня 2016 року по серпень 2018 року (тут і далі згідно зведеної таблиці Індекси споживчих цін для визначення суми компенсації зарплати за 1998 - 2018 рр., яка виплачується у вересні 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за квітень 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 743,03 грн. (2 857,80 грн. х 0,260 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з травня 2016 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за травень 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 471,96 грн. (1 822,13 грн. х 0,259 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з червня 2016 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за червень 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 580,35 грн. (2 223,58 грн. х 0,261 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з липня 2016 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за липень 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 498,31 грн. (1 894,70 грн. х 0,263 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з серпня 2016 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за серпень 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 317,17 грн. (1 192,36 грн. х 0,266 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з вересня 2016 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за вересень 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 116,69 грн. (478,25 грн. х 0,244 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з жовтня 2016 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за жовтень 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 97,54 грн. (464,48 грн. х 0,210 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з листопада 2016 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за листопад 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 22,10 грн. (116,95 грн. х 0,189 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з грудня 2016 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за грудень 2016 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 20,82 грн. (116,95 грн. х 0,178 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з січня 2017 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за січень 2017 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 97,27 грн. (589,50 грн. х 0,165 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з лютого 2017 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за лютий 2017 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 13,52 грн. (87,77 грн. х 0,154 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з березня 2017 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за березень 2017 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 46,93 грн. (352,89 грн. х 0,133 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за квітень 2017 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 419,83 грн. (3 413,23 грн. х 0,123 коефіцієнт приросту споживчих цін за період з травня 2017 року по серпень 2018 року).

Загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів за період з березня 2016 року по квітень 2017 року у звязку із порушенням строків їх виплати складає 4 593,34 грн. (1 147,82 + 743,03 + 471,96 + 580,35 + 498,31 + 317,17 + 116,69 + 97,54 + 22,10 + 20,82 + 97,27 + 13,52 + 46,93 + 419,83), що відповідає розрахунку позивача. Різниця в 0,47 грн. у розрахунках суду (4 593,34 грн.) та позивача (4 593,81 грн.) є арифметичною похибкою.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України" в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Отже, позовні вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати підлягають задоволенню у сумі 4 593,34 грн.

Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягають виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (частина 1).

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина 3).

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Посилаючись на те, що при звільненні вона мала право на вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що складає 12 945,00 грн., позивач будь яких доказів на підтвердження цих позовних вимог суду не надала. Зокрема, позивачем не надано суду копії наказу про її звільнення № 105/ОС від 26.04.2017 року з точним зазначенням причини звільнення та відомостями щодо нарахування/ненарахування вихідної допомоги при звільненні, не надано довідку про нараховану їй заробітну плату за квітень 2017 року з зазначенням видів нарахувань.

Надана позивачем довідка № 138 від 25.08.2017 року про заборгованість по заробітній платі, зокрема, за квітень 2017 року у сумі 3 413,23 грн. (а.с. 13), не підтверджує факт ненарахування їй при звільненні вихідної допомоги, а підтверджує лише заборгованість по сумам, які їй нараховані за квітень 2017 року, але не виплачені. Апеляційний суд звертає увагу, що заборгованість по невиплаченій заробітній платі за квітень 2017 року, яка складала 3 413,23 грн., значно перевищує заборгованість за попередні місяці, яка складала 352,89 грн., 87,77 грн. тощо, що не виключає, що вихідна допомога позивачу була нарахована.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку є недоведеними і підстави для їх задоволення відсутні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 13 цієї постанови судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Апеляційний суд вважає, що внаслідок невиплати позивачу у строки, встановлені законом, належних їй грошових сум, були порушені трудові права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та сум, які належали їй від підприємства на день звільнення, що завдавало їй моральних страждань, оскільки позивач протягом тривалого часу (з березня 2016 року по вересень 2018 року) в умовах проведення антитерористичної операції була позбавлена очікуваного джерела доходу, що призвело до втрати нею нормальних життєвих зв'язків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість, той факт, що порушене право позивача судом відновлено, а також враховуючи, що несвоєчасна виплата позивачу заробітної плати в період, починаючи з березня 2016 року, та належних їй від підприємства сум при звільненні повязана, в тому числі, з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції, що заважає завершенню процесу реорганізації відповідача, моральні страждання позивача, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості апеляційний суд оцінює в 1 000 грн.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, стягнення з ДП "Донецька залізниця" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 69 663,25 грн.; компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у розмірі 4 593,34 грн.; грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.; та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі 12 945,00 грн.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з п/п 1 пункту 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 28.11.2018 року у справі № 761/11472/15-ц (касаційне провадження № 61-23674св18) відшкодування моральної шкоди, визначеної сумою грошових коштів, є вимогою майнового характеру.

Згідно правового висновку ОСОБА_6 Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Позивач звернувся до суду з позовом 24 жовтня 2018 року (а.с. 3).

Відповідно до ст. 7 Закону України від 07.12.2017 року № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено у розмірі 1 762 гривні.

Тобто, з позовних вимог майнового характеру, а саме, про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 12 945,00 грн., компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у сумі 4 593,81 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 69663,25 грн., грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., всього 107 202,06 грн. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 072,02 грн. (107 202,06 грн. х 1%).

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою сплатила судовий збір у розмірі 1 072,02 грн. (а.с. 2).

Відповідно до п/п 6 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VІ "Про судовий збір" з апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Враховуючи, що ПАТ "Укрзалізниця" оскаржувала судове рішення в частині задоволених позовних вимог, тобто оспорюванню була сума 87 202,06 грн., з апеляційної скарги ПАТ "Укрзалізниця" підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 308,03 грн. ПАТ "Укрзалізниця" судовий збір сплачено у розмірі 2 643,00 грн. (а.с. 32, а.с. 37).

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ПАТ "Укрзалізниця" та скасування рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо ПАТ "Укрзалізниця", з позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання ПАТ "Укрзалізниця" апеляційної скарги з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яких від сплати судового збору позивач відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" не звільнена, який складає 1 044,95 грн. (69 663,25 х 1% х 150%).

Від сплати судового збору з позовних вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі 12 945,00 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у розмірі 4 593,81 грн., які відносяться до фонду оплати праці, позивач відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" звільнена, а тому судові витрати у розмірі 263,08 грн.(12 945,00 + 4 593,81) х 1% х 150%) ПАТ "Укрзалізниця" у звязку із задоволенням її апеляційних вимог підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Сплата ПАТ "Укрзалізниця" судового збору з апеляційної скарги у розмірі, що перевищує встановлений п/п 6 п. 1 частини 2, частиною 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір", не є підставою для його компенсації сторонами.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, а саме, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 69 663,25 грн., компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати у сумі 4 593,34 грн. та моральної шкоди у розмірі 1 000 грн., всього у розмірі 75 256,59 грн., з відповідача ДП "Донецька залізниця" на користь позивача, яка сплатила судовий збір з усіх позовних вимог, підлягають компенсації витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 752,57 грн.

Відомостей про інші судові витрати, повязані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторони не надали.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", яке змінило найменування на Акціонерне товариство "Українська залізниця", задовольнити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Донецька залізниця" про стягнення вихідної допомоги, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Донецька залізниця" (, юридична адреса: 83000, Донецька область, місто Донецьк, Ворошиловський район, вул. Артема, 68) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1):

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 69 663 (шістдесят девять тисяч шістсот шістдесят три) гривні 25 коп.;

- компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у розмірі 4 593 (чотири тисячі пятсот девяносто три) гривні 34 коп.;

- грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень 00 коп.;

- компенсацію витрат по сплаті судового збору у розмірі 752 (сімсот пятдесят дві) гривні 57 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги у розмірі 12 945 гривень 00 коп. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5) компенсацію витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 044 (одна тисяча сорок чотири) гривні 95 коп.

Судові витрати, понесені Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", яке змінило найменування на Акціонерне товариство "Українська залізниця" (, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5), за подачу апеляційної скарги в розмірі 263 (двісті шістдесят три) гривні 08 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Ю.М. Мальований

ОСОБА_7

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха