РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 555/667/18

Провадження № 22-ц/4815/20/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н.В., Боймиструка С. В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

в особі філії - Рівненського управління АТ «Ощадбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2018 року у складі судді Мельничук Н.В., ухвалене о 14 год. 28 хв. в м. Березне Рівненської області, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського управління АТ «Ощадбанк» звернувся до Березнівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між ним та ОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії від 12.09.2007р., який був забезпечений договором поруки, предметом якого стала земельна ділянка, площею 1 823 кв. м, з цільовим призначенням під будівництво і обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 60,7 кв. м, житловою площею 43,1 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. 04 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду про збільшення кредитного ліміту відновлювальної кредитної лінії та забезпечено цю угоду договором іпотеки, предметом якої є земельна ділянка площею 0,0538 га та розташований на ній об'єкт незавершеного будівництва, процент готовності якого становив 72,1%, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов Кредитного договору Банк звернувся до Березнівського районного суду Рівненської області з позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення заборгованості, і рішенням у справі № 2-912/11 від 17 лютого 2012 року, та додатковим рішенням від 20 грудня 2012 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стягнуто борг у сумі 94342,65 доларів США. У зв'язку з невиконанням вказаного судового рішення Банк звернувся до суду із позовними заявами до ОСОБА_5 про звернення стягнення на Предмет іпотеки 1, (цивільна справа № 555/1331/15-ц) та ОСОБА_1 про звернення стягнення на Предмет іпотеки 2, (цивільна справа № 555/1330/15-ц) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В ході ознайомлення представника Банку з матеріалами виконавчого провадження стало відомо про факти укладення ОСОБА_1 договорів відчуження майна, а саме автогаража та земельної ділянки для його обслуговування своєму синові - ОСОБА_2. У зв'язку з такими обставинами Банк звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2018 року вказаний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування автогаража, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 25 грудня 2012 року приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу Рівненської області Куц І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2359. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 25 грудня 2012 року приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу Рівненської області Куц І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2361. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» судові витрати по справі в розмірі 2349 гривень 33 коп..

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання оспорюваних правочинів фіктивними вмотивоване тим, що ОСОБА_1, відчужуючи спірне майно 25 грудня 2012 року, був обізнаний про судове рішення від 20 грудня 2012 року про стягнення з нього заборгованості в сумі 94 342, 65 доларів США, а відтак, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом арешту та продажу нерухомого майна, а тому оспорювані договори дарування є фіктивними, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання перед Банком шляхом релізації.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання реєстраційної служби внести запис про скасування державної реєстрації прав власності відповідача на спірне майно вмотивоване тим, що наявне рішення суду про визнання договорів дарування недійсним є самостійною підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірне майно, а відтак права позивача на даний час цим не порушені.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує підставність визнання договорів фіктивними та пояснює, що для цього передбачено встановлення наявності умислу всіх сторін правочину, а у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, то такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Доводить, що оскаржувані правочини не були укладені для виду (що типово для фіктивних правочинів), а були спрямовані на реальне настання правових наслідків, зумовлених ними; воля обох сторін відповідала її зовнішньому прояву, і сторони при укладенні знали про наслідки та свідомо бажали їх настання, про що засвідчено у самому тексті договору. Додає, що чинним законодавством не заборонено укладання договорів між родичами будь-якого ступеню споріднення, а оскільки самим позивачем додано до позовної заяви дві копії іпотечних договорів, за змістом яких іпотекодавцями передано два об'єкти нерухомості, сумарна вартість яких повністю покриває заборгованість за кредитним договором, то саме позивачем підтверджено безпідставність твердження про фіктивність укладених договорів. Вказує, що на момент укладення договорів дарування не існувало жодних ризиків звернення стягнення на майно. Зауважує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки примусове стягнення заборгованості за кредитним договором здійснювалося з 2013 року, а до суду Банк звернувся аж через дев'ять років. Стверджує, що тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, натомість останнім не надано жодного, передбаченого законом, доказу на підтвердження позовних вимог. Покликається на те, що на момент укладення спірних договорів дарування нерухомого майна воно не було обтяжене на підставі судового рішення про забезпечення позову, постанови державного виконавця про накладення арешту, щодо нього не велися судові спори тощо. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського управління АТ «Ощадбанк» вважає рішення місцевого суду законним і обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу представника відповідачів - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: згідно договору відновлюваної кредитної лінії № 783 від 12.09.2007 року, укладеного між ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ №10017/0136 філії Рівненського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1, останній отримав кредит на споживчі цілі у сумі 33000,00 дол. США під 14,20 % річних, з терміном повернення не пізніше 11.09.2017 року(далі - кредитний Договір) .

Зобов"язання ОСОБА_1 за кредитним Договором забезпечені договором поруки № 783/1 від 12.09.2007 р., укладенним між ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ №10017/0136 філії Рівненського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_4. 04.04.2008 р. у зв'язку зі збільшенням ліміту кредитування була укладена додаткова угода №1 до договору поруки №783/1 від 04 квітня 2008 року.

Також зобов"язання ОСОБА_1 за кредитним Договором забезпечені договором іпотеки від 12.09.2012 року № 783, укладенним між ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ №10017/0136 філії Рівненського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_4, за яким в іпотеку передано земельну ділянку, площею 1823 кв.м, з цільовим призначенням під будівництво і обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд та житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 і які належать іпотекодавцю. Іпотечний договір від 12.09.2007 р. за реєстровим № 2901.

Відповідно до п. 1.2. кредитного Договору кредит надається окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією у період до 11.09.2009 року. На дату закінчення вказаного періоду визначається суми фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 25 числа кожного місяця починаючи з 12.09.2009 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 11.09.2017 року.

04 квітня 2008 року згідно додаткової угоди №1 до кредитного Договору ОСОБА_1 отримав в ТВБВ №10017/0136 - філії Рівненському обласному управлінні ВАТ "Державний ощадний банк України" кредит у сумі 70000,00 дол. США під 14,20 % річних, з терміном повернення не пізніше 11.09.2017 року.

В цей же день у забезпечення зобов"язання за кредитним Договором укладено іпотечний договор, за яким передано в іпотеку земельну ділянку 0,0538 га і розташований на ній об'єкт незавершеного будівництва АДРЕСА_2, що належать позичальнику. Іпотечний договір від 04.04.2008 р. за реєстровим № 808 .

За умовами кредитного Договору позичальник зобов'язався точно в строки обумовлені цим Договором повернути кредит та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов'язання за договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

17 лютого 2012 року Березнівським районним судом Рівненської області ухвалено рішення у справі №1701/3067/12 про стягнення з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії №783 від 12.09.2007 року 753 561 грн 92 копійки боргу.

20.12.2012 р. Березнівським районним судом у цій справі було ухвалено додаткове рішення, яким борг за кредитним Договором зазначено у доларах США - в розмірі 94342 дол.США 65 центів та стягнуто судові витрат в розмірі 1820,00 грн.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 24.07.2017 у справі №555/1331/15-ц стягнуто на користь Банку заборгованість за Кредитним договором у сумі 100 892,14 доларів США та 2 801 324,84 грн. шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки - земельну ділянку, площею 1823 кв.м, з цільовим призначенням під будівництво і обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд та житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_4, відповідно до договору іпотеки від 12.09.2012 року. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08.11.2017 року вказане рішення залишено без змін та набрало законної сили. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 грудня 2017 року (провадження № 6-26734ск17) зупинено виконання рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 24.07.2017.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління AT «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору від 04.04.2012 року, за яким передано в іпотеку земельну ділянку 0,0538 га і розташований на ній об'єкта незавершеного будівництва АДРЕСА_2, що належать позичальнику, відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної давності. Вказане рішення набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку (постанова Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2017 року).

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, яке не перебуває в іпотеці, позивач зазначив, що при ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження ВП № 36370674 з примусового виконання рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 20.12.2012 у справі №1701/3067/12 у Березнівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, представнику AT «Ощадбанк» стало відомо про укладення правочинів щодо відчуження боржником ОСОБА_1 власного майна після прийняття судом рішення про стягнення заборгованості.

Так, 25 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_2 було укладено Договір дарування автогаража, за умовами якого Дарувальник подарував Обдаровуваному належний йому на праві приватної власності автогараж, що знаходиться в АДРЕСА_2, загальною площею 224,2 кв.м., розташований на земельній ділянці 0,1846 га, з цільовим призначенням - для обслуговування автогаража, кадастровим № НОМЕР_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу Куц І.В., зареєстровано в реєстрі за № 2359.

Того ж дня, 25 грудня 2012 року, між цими ж сторонами було укладено Договір дарування земельної ділянки, за умовами якого Дарувальник подарував Обдаровуваному належну йому на земельну ділянку площею 0,1846 га, з цільовим призначенням - для обслуговування автогаража, кадастровим № НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_2. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу Куц І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2361.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського управління АТ «Ощадбанк» покликався на фіктивність зазначених правочинів та просив суд визнати їх недійсними.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Покликання апеляційної скарги на те, що оспорювані договори дарування не можуть бути визнані фіктивними, оскільки їх сторони мали на меті досягнення реальних правових наслідків у вигляді передачі нерухомого майна і таке майно було передано, апеляційним судом оцінюються критично з наступних міркувань.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, та мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Пунктом Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Як встановлено судом, сторонам оскаржуваних правочинів було достеменно відомо про наявність у ОСОБА_1 невиконаних грошових зобов'язань перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського управління АТ «Ощадбанк». Більш того, питання виконання цих зобов'язань та стягнення заборгованості розглядалося судами різних інстанцій за участю відповідачів у даній справі. Такі обставини вказують на те, що оскаржувані договори дарування були укладені з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, а не з метою створення реальних правових наслідків.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорювані договори дарування нерухомого майна від 25 грудня 2012 року ОСОБА_1 було укладено з його близиким родичем - сином ОСОБА_1 лише через декілька днів після настання строку виконання грошових зобов'язань перед позивачем, без наміру створення правових наслідків та лише з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, тобто з метою уникнення позичальником цивільно-правової відповідальності за борговими зобов'язаннями, що свідчить про фіктивність вказаних правочинів та наявність підстав для визнання їх недійсними.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

Покликання апелянта на те, що станом на час укладення відповідачами оскаржуваних договорів дарування нерухомого майна воно не було обтяжене на підставі судового рішення про забезпечення позову, постанови державного виконавця про накладення арешту, щодо нього не велися судові спори тощо спростовуються матеріалами справи, які безспірно свідчать про те, що питання стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії, який укладений між Банком та ОСОБА_1, було предметом судових розглядів, а відтак останньому достеменно було відомо про те, що у разі задоволення позовних вимог Банку буде застосована процедура примусового стягнення коштів. Саме з метою збереження свого власного майна, за рахунок якого могло бути стягнення при виконанні судового рішення, ОСОБА_1 і було вчинено договір дарування автогаража та земельної ділянки для обслуговування гаража своєму сину ОСОБА_2.

Доводи представника відповідачів, викладені в апеляційній скарзі, про те, що іпотекодавцями передано два об'єкти нерухомості, сумарна вартість яких повністю покриває заборгованість за договором кредитної лінії та додаткового договору до нього, апеляційний суд оцінює критично.

Так, договір відновлювальної кредитної лінії від 12.09.2007р. був забезпечений договором поруки, предметом якого стала земельна ділянка, площею 1 823 кв. м, з цільовим призначенням під будівництво і обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 60,7 кв. м, житловою площею 43,1 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Додаткова угода про збільшення кредитного ліміту відновлювальної кредитної лінії від 04 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 забезпечена договором іпотеки, предметом якго є земельна ділянка площею 0,0538 га та розташований на ній об'єкт незавершеного будівництва, процент готовності якого становив 72,1%, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, до її суми включено не лише тіло кредиту, але й відсотки та платежі за обслуговування. Крім того, умовами договору кредитування між Банком та ОСОБА_1 передбачено штрафні санкції за порушення умов договору.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду та відхиляються посилання апеляційної скарги про те, що в даному спорі підлягає до застосування строк позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як встановлено в ході судового розгляду, про факти укладення між відповідачами оскаржуваних договорів дарування автогаража та земельної ділянки представнику ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського управління АТ «Ощадбанк» стало відомо 27 березня 2018 року при ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження ВП № 36370674 з примусового виконання рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 20.12.2012р. у справі №1701/3067/12, тому саме від цієї дати обраховується строк позовної давності із зверненням про оскарження даних договорів. З даним позовом Банк звернувся до суду 24.04.2018р., тобто в межах строку позовної давності.

У зв'язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що дії сторін під час укладання оскаржуваних договорів дарування нерухомого майна між відповідачами були спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а укладені з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання шляхом звернення стягнення на це майно, у зв'язку з чим вони підлягають визнанню недійсними.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Боймиструк С. В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.