Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 344/14084/15-ц

провадження № 61-21280св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Польської М. В. від 20 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Василишин Л. В., Мелінішин Г. П., від 14 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, виключення майна із спадкової маси та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 2008 року до 25 березня 2014 року вони з ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, проживали однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала останньому з 2000 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували її сина.

За час проживання однією сім`єю ними було проведено ряд ремонтних робіт, на які вона використала власні кошти, зокрема отримані на дитину, позичені у батьків, її заробітну плату, а також її особисті кредитні кошти у сумі 6 500 грн.

Проведення цих робіт збільшило вартість квартири, а тому спірну квартиру слід визнати спільною сумісною власністю подружжя та виключити її Ѕ частину із спадкового майна після смерті ОСОБА_4 .

У січні 2016 року батьки ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов мотивували тим, що спірну квартиру вони придбали на заощаджені кошти для сина ОСОБА_4 у 2000 році, зробили у ній ремонт, придбали меблі та інше необхідне для проживання майно, яке у подальшому придбавав останній за надані ними кошти.

За таких обставин просили суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_4 в період з 2008 року до 25 березня 2014 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано як особисту приватну власність ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами довела факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 з січня 2008 року до 25 березня 2014 року, проте не довела, що ремонтні роботи у спірній квартирі проведені за її особисті кошти. Спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , оскільки придбана ним до початку проживання однією сім'єю із ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року частково задоволені апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Скасовано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 -Франківську та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю підтверджений належними та допустимими доказами. За умови дійсності договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеному ОСОБА_4 до початку проживання з ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, відсутні правові підстави для визнання у судовому порядку за права особистої приватної власності ОСОБА_4 на цю квартиру.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що фотознімки, надані ОСОБА_1 , не є належними та допустимими доказами факту проживання її та ОСОБА_4 однією сім`єю з січня 2008 року до 25 березня 2014 року та є такими, що виготовлені за допомогою фотомонтажу. Не є такими доказами також довідки зі школи щодо місця проживання дитини ОСОБА_1 та договір про надання телекомунікаційних послуг. Показання свідків суди оцінили неправильно.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року - призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У 2000 році ОСОБА_4 придбав квартиру по АДРЕСА_3 .

25 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Встановлено, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у 2010 році пішов на навчання в школу.

Факт проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджено довідкою Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 28, в якій він навчався з 01 вересня 2010 року до 12 жовтня 2011 року.

Згідно із довідкою № 116 від 01 вересня 2015 року Івано-Франківської загальноосвітньої школи I ступеня № 9 ОСОБА_7 навчався в школі з 13 жовтня 2011 року до 30 травня 2014 року. Його часто до школи приводив ОСОБА_4 , який визнавав його своїм сином, відвідував батьківські збори, виховні заходи, постійно цікавився навчанням та поведінкою останнього. ОСОБА_7 проживав за адресою: АДРЕСА_3 , про що було зазначено в класному журналі та журналі групи продовженого дня.

З наданих позивачем фотографій вбачається, що вона, її син ОСОБА_8 та ОСОБА_4 у різні періоди разом проводили час (а.с. 42-62 т 1).

Факт спільного проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_4 підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також мати ОСОБА_4 - ОСОБА_3

14 листопада 2011 року ОСОБА_1 уклала з товариством з обмеженою відповідальністю «ТРК Ефір» договір про надання телекомунікаційних послуг за адресою: АДРЕСА_3 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки заявники оскаржують судові рішення попередніх інстанцій в частині вирішення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, тому законність ухвалених у справі судових рішень перевіряється судом касаційної інстанції лише у цій частині.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю відповідають з таких підстав.

Положеннями статті 256 ЦПК України 2004 року передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно із частиною третьою статі 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вирішуючи спір в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 2008 року до 25 березня 2014 року, суди виходили з того, що позивач ОСОБА_1 належними та допустимими доказами довела факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 протягом зазначеного періоду. Вказаний факт підтверджується фотографіями, на яких вказані особи у різні періоди разом проводили час, відомостями про місце проживання дитини позивача протягом спірного періоду у належній ОСОБА_4 квартирі, договором про надання телекомунікаційних послуг у вказану квартиру, який укладений позивачем, показаннями свідків, подальшою реєстрацією шлюбу.

Встановивши зазначені обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 в період з січня 2008 року до 25 березня 2014 року.

Разом із тим на спростування вказаних висновків суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали належних та допустимих доказів, заперечуючи лише належність та допустимість наданих позивачем доказів, яким судами була надана правова оцінка.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій в оскаржувані частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Разом із тим суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта