БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/3/19
Справа № 356/747/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.01.2019 року Березанський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Лялик Р. М.

при секретарі Настич Н. А., Баша І. С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Березань, вул. Зінченка, буд. 29, який придбав за договором купівлі-продажу, зареєстрованим Баришівською державною нотаріальною конторою 17.10.1989 року за № 1422, для особистого проживання. Згодом дозволив проживати та зареєстрував у своєму будинку відповідачів по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Після того, як у будинку зявилась чергова дружина ОСОБА_5, проживання разом з ними в одному будинку стало нестерпним через сварки, які влаштовували відповідачі, погрози розправою та приниження останніми честі та гідності позивача. Крім того, без його відома відповідачі почали псування будинку та інших споруд, проведення його реконструкції. Побоюючись за своє життя, позивач змушений був виїхати з власного будинку та проживати в іншому місці. Відтак, посилаючись на положення ст.ст. 116, 157 ЖК України, просить суд виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з належного позивачу приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Березань, вул. Зінченка, буд. 29, а також зобовязати в установленому порядку зняти відповідачів з реєстрації в даному будинку.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в позовній заяві. Позов просили задовольнити. Від заявленого в позовній заяві клопотання про виклик свідків відмовились.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, 31.10.2017 року через канцелярію суду направив заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності. Проти задоволення позову категорично заперечив, вказував на невідповідність його дійсним обставинам (а.с.37).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням, повістки надсилались за місцем реєстрації відповідача, яке співпадає з адресою, вказаною позивачем у позовній заяві. Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судовому засіданні 31.10.2017 року проти задоволення позову заперечила, а також звернулась до суду з клопотанням про допит свідків (а.с.43).

Вказані у клопотанні свідки у встановленому законом порядку неодноразово викликались в судові засідання, проте жодного разу не зявились. Судові повістки надсилались поштою рекомендованими листами з повідомленнями за адресами, вказаними в клопотанні про виклик свідків, а також вручались представнику відповідача для передання.

Будь-яких інших адрес або засобів звязку з заявленими для допиту свідками, а також жодних доказів поважності причин неявки вказаних свідків суду надано не було.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини" як джерела права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, одним із завдань цивільного судочинства є своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а розумність строків розгляду справи судом, у відповідності до п. 10 ч. 3 вказаної статті, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства.

При цьому, частиною 2 статті 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства (ч. 2 ст. 121 ЦПК України).

Як розяснено Постановою Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ № 11 від 17.10.2014 року, недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

У п. 116 рішення Європейського суду з прав людини 12.03.2009 року в справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів».

В той же час, як встановлено положеннями ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а також несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відтак, враховуючи вказане, принцип змагальності цивільного судочинства, а також той факт, що показання свідків є доказами в розумінні ст. 76 ЦПК України, з огляду на те, що справа вже тривалий час перебуває в провадженні суду, а стороною відповідача не було вжито жодних заходів з метою її оперативного розгляду, не забезпечено явку до суду заявлених для допиту свідків, відтак, знехтувано своїми процесуальними правами подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, що призводить до затягування судового процесу, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику вказаних в клопотанні свідків.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 17.10.1989 року № 2555, посвідченого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, та зареєстрованого Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації 17.10.1989 року в реєстрову книгу 10, стр. 276, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: Київська область, м. Березань, вул. Зінченко, буд. 29, належить на праві особистої власності ОСОБА_1 (а.с.5-6).

Рішенням виконавчого комітету Березанської міської ради народних депутатів «Про розгляд заяв громадян міста» від 20.10.1989 року № 58, громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл на перебудову веранди, перепланування в жилому будинку, будівництво гаража, сараю, літньої кухні, туалету, погребу (а.с.9).

Крім того, рішенням виконавчого комітету Березанської міської ради народних депутатів «Про розгляд заяв громадян» від 05.06.1991 року № 48, за громадянином ОСОБА_1 закріплено земельну ділянку із земель міської ради розміром 0,14 га по вул. Зінченка, 29 біля купленого ним будинку (а.с.10).

Відповідачка по справі ОСОБА_4 є колишньою дружиною позивача, шлюб між ними було укладено 17.02.2015 року та в подальшому розірвано 04.10.2016 року, про що свідчать відповідні відмітки в паспорті ОСОБА_1 (а.с.3).

Згідно свідоцтва про встановлення батьківства серії І-БК № 291193, виданого Березанською міською радою Баришівського району 14.11.1989 року, ОСОБА_1 визнаний батьком ОСОБА_5, про що в книзі реєстрації актів про встановлення батьківська 14.11.1989 року зроблено № 13.

Як вбачається з відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 02.08.2017 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в спірному житловому будинку за адресою: Київська область, м. Березань, вул. Зінченка, буд. 29 (а.с.18-19).

Судом встановлено, що 05.06.2016 року, 06.06.2016 року, 08.06.2016 року, 16.06.2016 року, 27.07.2016 року, 03.08.2016 року, 08.08.2016 року, 21.08.2018 року ОСОБА_1 звертався до Березанського ВП Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з повідомленнями про виниклі неприязні стосунки з його родичами, в ході перевірки яких встановлено, що за адресою: Київська область, м. Березань, вул. Зінченка, буд. 29, в період вказаних звернень проживали громадяни ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, з якими на побутовому рівні виникають суперечки та сварки з приводу спільного проживання та господарювання в будинку, що підтверджується висновками по зверненнях громадянина ОСОБА_1 від 07.06.2016 року, 08.06.2016 року, 23.06.2017 року, 27.07.2016 року, 03.08.2016 року, 09.08.2016 року,07.09.2018 року відповідно.

Крім того, ОСОБА_1 16.06.2017 року звернувся до Березанського ВП Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою, в якій вказував на протиправні дії по відношенню до нього з боку квартирантки ОСОБА_4, сина та невістки, які ображають його, погрожують фізичною розправою, а також вказував на руйнування його особистого житлового будинку. Разом з тим, у відповідності до повідомлення Березанського ВП Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 26.06.2017 року за вих. № 1735/109/1010/417 К-74, в ході розгляду вказаного звернення підстав для внесення відомостей до ЄРДР не встановлено (а.с.11,12).

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як гарантується статтею 41 Конституції України та визначено частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За правилами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Разом з тим, статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За змістом положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири (їх частини) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Вказане узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 405 ЦК України, у відповідності з якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 3 статті 156 ЖК України членів сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язано дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство.

Так, Конституційний Суд України у п. 6 Рішення «Про офіційне тлумачення терміна «член сімї» від 03.06.1999 року № 5-рп/99 розрізняє членів сімей взагалі (відносить до них чоловіка або дружину, прямих родичів по низхідній і висхідній лініях дітей і батьків) та членів сімей, які перебувають на утриманні або проживають із субєктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обовязковою умовою визнання їх членами сім'ї крім факту спільного проживання є ведення із субєктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

При цьому, як визначено ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення

сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (п. 59 рішення від 06.09.2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepkav. Ukraine), заява № 61406/00); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (п. 158 рішення від 26.10.2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudlav. Poland), заява №30210/96, п. 29 рішення від 16.08.2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnagav. Ukraine), заява №20390/07).

Згідно з роз'ясненнями п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як встановлено статтею 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так, частиною 1 статті 116 ЖК УРСР передбачено, що у випадку, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають

разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При цьому, як розяснено п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять

неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

При цьому, суд звертає увагу на те, що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів, наданих у справі, суд враховує положення п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою кожній особі гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод чітко визначено підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (справа № 30856/03, п.п. 40-41), в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Як визначено в п. 44 вищевказаного рішення, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Дотримання порядку стосовно набуття права користування житловим приміщенням, яке належить на праві власності іншій фізичній особі, впливає на правовий статус осіб, які в них проживають.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстрації, позивач як на підставу своїх вимог посилається на положення ст.ст. 116, 157 ЖК України, реалізуючи в такий спосіб гарантоване йому законом право вибору способу судового захисту, яке належить виключно позивачеві.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобовязаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Таким чином, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт правомірного вселення відповідачів до будинку позивача у встановленому законом порядку в якості членів його сім'ї та набуття в звязку з цим права користування займаним житлом в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

При цьому, факт розлучення позивача з відповідачкою ОСОБА_4 тягне за собою припинення сімейних відносин між ними, проте за змістом положень ч. 4 ст. 156 ЖК України не позбавляє останню права користування займаним житловим приміщенням, що належить позивачу, в обсязі, набутому нею як членом сім'ї власника житла.

В той же час, виселення членів сім'ї, в тому числі і колишніх, які проживають з власником жилого будинку (квартири) на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України може бути здійснено лише у випадку встановлення відповідної винної поведінки останніх в сукупності з безрезультатністю застосованих до них заходів запобігання і громадського впливу, що, в свою чергу, з врахуванням принципів змагальності цивільного процесу, повинно бути підтверджене відповідними належними та допустимими доказами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Березанського ВП Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з повідомленнями про виниклі суперечки та сварки з приводу спільного проживання та господарювання з відповідачами по справі в належному йому будинку, які, однак, враховуючи зміст наданих позивачем суду висновків Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області за результатом розгляду вказаних звернень, носять характер побутових непорозумінь та не становлять собою такого порушення правил співжиття, яке б робило неможливим проживання власника разом з відповідачами в одному будинку, а також не містять ознак систематичного псування чи руйнування належного позивачу будинку, або використання його не за призначенням.

Також суд вважає безпідставними твердження позивача про існування реальної загрози з боку відповідачів для його життя чи здоровя, оскільки жодних доказів чи фактичних даних наявності такої небезпеки суду надано не було та в судовому засіданні не встановлено.

Та обставина, що позивач є власником спірного житлового будинку, а, отже, має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачів, які там правомірно проживають, в порядку ст.ст. 116, 157 ЖК України.

Водночас факт тривалого проживання відповідачів в спірному житловому будинку, що на законних підставах вселились до нього, є достатнім для поширення на них гарантій щодо забезпечення права на житло та захисту від його втрати.

Відтак, з наданих суду доказів вбачається, що між позивачем та відповідачами по справі склалися конфліктні взаємовідносини, пов'язані із внутрішнім субєктивним переконанням кожної із сторін, в той же час, з огляду на вказані вище вимоги чинного законодавства, враховуючи характер спірних правовідносин, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, з наявністю яких статті 116, 157 ЖК України пов'язують можливість виселення з жилого приміщення, суду надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено, а ті, що надані на підтвердження предявлених вимог, судом розцінюються критично з наведених вище підстав.

Вирішуючи питання щодо зняття відповідачів з реєстрації в даному будинку, суд зазначає наступне.

Як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вичерпний перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи визначено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно положень якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день звернення особи на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.01.2012 року по справі № 761/38544/17, а також Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року по справі № 766/817/17.

Крім того, відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, відтак, визначений порядок здійснення зняття з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими на те органами, що не може підмінюватись судовим рішенням, разом з тим, не позбавляє особу права оскаржити рішення, дії або бездіяльність вказаних органів у випадку порушення ними її прав.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 9, 116, 150, 156-157 ЖК України, ст.ст. 15, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4-5, 11-13, 76-81,89, 128, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик