Справа № 128/2880/15-ц
Провадження № 22-ц/801/2318/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 рокуСправа № 128/2880/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Шемети Т.М., Панасюка О.С.,

за участю: секретаря судового засідання Куленко О.В., представника позивача ОСОБА_1 адвоката Байдак В.П., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Когутницького В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Когутницького В`ячеслава Миколайовича на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Ганкіної І.А., дата складання його повного тексту не відома,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

В ході розгляду справи, в зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_3 , ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23 січня 2019 року до участі у справі залучено ОСОБА_2 в якості її правонаступника.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2012 року, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №2-748., належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , яка залишилася йому після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інша 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 березня 2014 року, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за №1-241.

Зазначене будинковолодіння складається з житлового будинку «А», загальною площею 56,4 кв.м житловою площею 34,6 кв.м, веранди «В», тераси №5, літньої кухні, сараю «Б» погріба з шиєю «П/Б», сараю «В», убиральні «Г», огорожі № 1, хвіртки № 2, воріт № 3, огорожі № 4, огорожі № 6, інвентаризаційною вартістю 67 877 гривень.

Оскільки вирішити питання про поділ спадкового майна мирним шляхом йому не вдалося, ОСОБА_3 перешкоджала йому у користуванні належній йому частці будинковолодіння, просив, з урахуванням уточнення позовних вимог, поділити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 по другому варіанту висновку додаткової судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної земельно-технічної та оціночно-земельної експертизі №1455/1456/1457/1458/16-21 від 29.11.2016 року та виділити: ОСОБА_1 - житлову кімнату 1-3 площею 23,60 кв.м., вартістю - 44704 грн.; літню кухню «Б», вартістю 32335 грн.; сарай «В» (76,9%) вартістю 44419 грн.; огорожу № 1 (68,4%) вартістю 9641 грн.; огорожу № 6 (58%) вартістю 4488 грн.. Крім того, просив у спільне сумісне користування виділити: хвіртку №2 1/2, вартістю 553 грн, ворота №3-1/2; вартістю 1382 грн.; огорожу №6 /частина 42%/, вартістю 3250 гр.,- загальною вартістю 138191 грн.50 коп., що складає 50/100 частин, або 1/2 частку домоволодіння. Стороні відповідача ОСОБА_2 (спадкоємцю ОСОБА_3 ) просив виділити - веранду 1-1 площею 14,30 кв., вартістю 14924 грн., коридор 1-2 площею 4,20 кв.м вартістю 795 грн.; кухню 1-4 площею 16.70 кв. м, вартістю 31633 грн.; терасу № 5 вартістю 8015 грн, - загальною вартістю 62528 грн., та господарські будівлі: сарай, вартістю 14648 грн.; погріб з шиєю «п/Б», вартістю 22939 грн.; сарай «В» (23,1%), вартістю 13343 грн.; убиральню «Г», вартістю 9120 грн.; огорожу (частина 31,6 %), вартістю 4454 грн.; огорожу №4, вартістю 8567 грн.. Крім того, просив у спільне користування виділити: хвіртку № 2, вартістю 553 грн.; ворота № 3 вартістю 1382 грн.; огорожу № 4 вартістю 13388 грн.; огорожу № 6 (частина 42%), вартістю 3250 грн.; - загальною вартістю 138179 грн. 50 коп., що складає 50/100 частин, або частку домоволодіння.

Також, просив встановити порядок користування земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1 з урахуванням права власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди кожного із співвласників на 1/2 та 1/2 відповідно до 2-го варіанту, наданого у дослідницькій частині висновку та відображеного на плані-схемі у додатках до висновку експертизи, та виділити кожному із співвласників у користування земельну ділянку загальною площею 0,2426 га, у тому числі: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1250 га, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1059 га., залишити у спільному сумісному користуванні земельну ділянку площею 0,0117 га.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Поділено житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 по другому варіанту, наданому у висновку додаткової судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи №1455/1456/1457/1458/16-21 від 29.11.2016 року.

Виділено в натурі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_1 : веранду 1-1 площею 14,30 кв.м, вартістю 14924 грн.; коридор 1-2 площею 4,20 кв.м, вартістю 7956 грн.; кухню 1-4 площею 16,70 кв. м, вартістю 31633 грн.; терасу № 5, вартістю 8015 грн., загальною вартістю 62528 грн., та господарські будівлі: сарай, вартістю 14648 грн.; погреб з шиєю «п/Б», вартістю 22939 грн.; сарай «В» (23,1%), вартістю 13343 грн.; убиральню «Г», вартістю 9120 грн.; огорожу І (частина 31,6 %) вартістю 4454 грн.; огорожу №4, вартістю 8567 грн.

У спільне сумісне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділено:

- хвіртку № 2, вартістю 553 грн.; ворота № 3, вартістю 1382 грн.; огорожу № 4, вартістю 13388 грн., огорожу № 6 (частина 42%), вартістю 3250 грн., загальною вартістю 138191 грн.50 коп., що складає 50/100 частин, або 1/2 частку домоволодіння.

Виділено в натурі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 : житлову кімнату 1-3 площею 23,60 кв.м., вартістю 44704 грн.; літню кухню «Б», вартістю 32335 грн., сарай «В» (76,9%) вартістю 44419 грн.; огорожу № 1 (68,4%), вартістю 9641 грн., огорожу № 6 (58%) вартістю 4488 грн.

У спільне сумісне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділено: хвіртку №2 1/2, вартістю 553 грн.; ворота №3-1/2, вартістю 1382 грн.; огорожу №6 (частина 42%), вартістю 3250 гр., загальною вартістю 138 179,50 грн., що складає 50/100 частин, або 1/2 частку домоволодіння.

Стягнуто з ОСОБА_1 компенсацію за різницю у вартості часток на користь ОСОБА_2 в сумі 12 грн.

Зазначено, що для ізольованого користування виділеними дольовими частинами співвласникам необхідно провести ремонтно-будівельні роботи: улаштувати прибудову до житлового будинку, загальною площею приміщення не менш 6,50 кв.м., улаштувати дверний проріз для входу у приміщення житлової кімнати 1-3 та приміщенням кухні 1-4, співвласникам виконати ремонтно-будівельні роботи по улаштуванню окремих систем інженерних мереж електропостачання, газопостачання та опалення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду в частині поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами мотивоване тим, що на теперішній час між сторонами існує спір про порядок користування спірним домоволодінням, що викликає потребу у виділі в натурі домоволодіння між співвласниками.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в цій частині представник ОСОБА_2 адвокат Когутницький В.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року в частині поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по другому варіанту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи порушено ряд норм процесуального права, зокрема, під час прийняття уточнених позовних вимог та залучення правонаступника. Скаржник вважає, що при вирішенні спору суд вийшов за межі позовних вимог пред`явлених позивачем та не звернув уваги на пропущення ним строків позовної давності. При цьому суперечливими є висновки суду першої інстанції викладені в резолютивній частині рішення щодо поділу майна.

З її змісту також вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині поділу житлового будинку, господарських будівель і споруд, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині інших вимог, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги представника відповідача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалене за наслідками розгляду даної справи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд повністю погоджується із зробленими місцевим судом висновками в частині поділу між сторонами житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки вони повністю ґрунтуються на вимогах закону та зібраних по справі доказах.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2012 року, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-748. ОСОБА_1 належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 ( Т.1 а.с. 8, 12).

Дану частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом першої черги, успадкував після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_3 від 08.02.2010 року (Т.1 а.с.9).

Інша 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 березня 2014 року, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за №1-241 належала ОСОБА_3 ( т.1 а.с.10, 11).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла. Згідно копії спадкової справи №324/2018 заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 вбачається, що після її смерті з заявою про прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори звернувся її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Будинковолодіння за АДРЕСА_1 складається з житлового будинку «А», загальною площею 56,4 кв.м житловою площею 34,6 кв.м, веранди «В», тераси №5, літньої кухні, сараю «Б» погріба з шиєю «п/Б», сараю «В», убиральні «Г», огорожі № 1, хвіртки № 2, воріт № 3, огорожі № 4, огорожі № 6, інвентаризаційною вартістю 67 877 гривень, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений 04.02.2015 року ( т.1 а.с.13-16).

Згідно із статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Підставою процесуального правонаступництва є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії, виконані попередником, є обов`язковими для правонаступника.

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статі 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що в зв`язку зі смертю ОСОБА_3 до участі у справі слід залучити ОСОБА_2 в якості її правонаступника, який у визначений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини відкритої після її смерті, оскільки саме до нього перейшли спадкові права на 1/2 спірного будинковолодіння, які є майновим об`єктом цивільного права.

Доводи апеляційної скарги з приводу відсутності оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку, такий висновок не спростовують, оскільки, як зазначено вище, чинне законодавство пов`язує виникнення майнових прав у спадкодавця з моментом відкриття спадщини.

Разом з тим, в ході розгляду справи стороною відповідача було подано до суду заяву про відмову в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строків позовної давності, яка мотивована тим, що згідно свідоцтва про смерть спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позов подано 05 серпня 2015 року, тобто на думку заявника поза межами 3-х річного строку з моменту, коли ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_4 дізнався про порушення його прав ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції такі доводи заяви відкинув посилаючись на те, що свідоцтво про право на спадщину було отримане ОСОБА_5 лише 03 березня 2014 року, а позивач звернувся до суду з позовом 04 серпня 2015 року, після виникнення спору щодо користування спадщиною, відповідно, в межах строку позовної давності.

В поданій апеляційній скарзі заявник з такими висновками суду першої інстанції не погодився зазначивши, що судом не було взято до уваги звернення ОСОБА_1 07 серпня 2013 року до суду з позовом про встановлення порядку користування будинковолодінням, але подана ним позовна заява була залишена без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.ч. 1,6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є виділення частки майна в натурі, що перебуває у спільній частковій власності.

За таких обставин, за відсутності доказів заперечень з боку ОСОБА_3 (співвласника 1/2 спірного будинковолодіння) прав позивача ОСОБА_1 на його частку в спірному будинковолодінні, неподання позову останнім про поділ житлового будинку протягом трьох років з моменту смерті ОСОБА_4 , тобто з моменту коли в нього виникли майнові права на це майно, не може свідчити про порушення його права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Скаржником не надано належних доказів на підтвердження наявності спору щодо майна співвласників, які б свідчили про пропуск строку позовної давності до вимог позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку що строк позовної давності позивачем не пропущено, доводи апеляційної скарги такий висновок не спростовують.

Що стосується суті позовних вимог, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами суд першої інстанції виходив з того, що сторони у справі не досягли згоди щодо виділу в натурі належних їм часток у праві спільної часткової власності.

Для визначення можливості та остаточних варіантів розподілу домоволодіння в натурі у справі було проведено додаткову судову будівельно-технічну, оціночно-будівельну, земельно-технічну та оціночно-земельну експертизу №1455/1456/1457/1458/16-21 від 29 листопада 2016 року, відповідно до висновку якої поділ спірного будинку можливий за двома варіантами з відступом від ідеальних часток співвласників (т. 1 а.с. 184-205).

При цьому, другий варіант поділу майна найбільш прийнятний з точки зору доцільності, наближений до ідеальних часток власності та потребує менше матеріальних витрат.

Отже, за умови необхідності вирішення спору саме виходячи з предмету позовних вимог та обставин у цій конкретній справі, а також враховуючи фактичне постійне місце проживання у будинковолодінні відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині його поділу, з метою захисту права ОСОБА_1 на володіння та користування належним йому майном, враховуючи тривалість провадження у вказаній справі та відсутність у позивача можливості захистити належне йому право власності іншим шляхом.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки правильності висновків суду першої інстанції, які є достатньо аргументованими, не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому, абзаци 3, 4, 5, 6, 7 резолютивної частини рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року є суперечливими, їх виклад частково не відповідає варіанту два розподілу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами відповідно до висновку додаткової судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи №1455/1456/1457/1458/16-21 від 29 листопада 2016 року, що ускладнює встановити обсяг майна, яке виділено в натурі кожному із співвласників та майна, яке залишилось в їх спільному користуванні, на що вірно звернув увагу заявник в поданій апеляційній скарзі.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 376 ЦПК України рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року слід змінити, виклавши його в редакції, який відповідає варіанту два розподілу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами відповідно до висновку додаткової судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи №1455/1456/1457/1458/16-21 від 29 листопада 2016 року.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Когутницького В`ячеслава Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року змінити.

Абзаци 3, 4, 5, 6, 7 його резолютивної частини викласти в наступній редакції:

Виділити в натурі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , а саме приміщення в житловому будинку «А»: веранду 1-1 площею 14,3 кв.м. вартістю 14924,0 грн., коридор 1-2 площею 4,2 кв.м. вартістю 7956,0 грн., кухню 1-4 площею 16,7 кв.м. вартістю 31633,0 грн., у тому числі терасу № 5 вартістю 8015,0 грн.; з надвірних господарських будівель і споруд: сарай вартістю 14648,0 грн., погріб з шийкою літ. «п/Б» вартістю 22939,0 грн., сарай літ. «В» (23,1%) вартістю 13343,00 грн., убиральню літ. «Г» вартістю 9120,0 грн., огорожу № 1 (частина 31,6 %) вартістю 4454,0 грн., огорожу №4 вартістю 8567,00 грн., а всього вартістю 135599 грн.

Виділити в натурі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 , 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ,, а саме приміщення в житловому будинку «А»: житлову кімнату площею 23,6 кв.м. вартістю 44704,0 грн.; з надвірних господарських будівель і споруд: літню кухню літ. «Б» вартістю 32335,00 грн., сарай літ. «В» (76,9%) вартістю 44419,00 грн., огорожу № 1 (частина 68,4 %) вартістю 9641,00 грн., огорожу № 6 (частина 58%) вартістю 4488,00 грн., а всього вартістю 135587 грн.

У спільне сумісне користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 , виділити хвіртку № 2 вартістю 553,00 грн., ворота № 3 вартістю 1382,00 грн., огорожу № 6 (частина 42%) вартістю 3250,00 грн., а всього вартістю 5185,00 грн., з визначенням часток власності по 1/2 у кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 , 6,00 грн. компенсації за частку останнього у праві власності домоволодіння, яка після поділу стала меншою.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: