ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/610/18 Номер провадження 22-ц/814/213/19Головуючий у 1-й інстанції Солоха О.В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Хіль Л.М.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 жовтня 2018 року, прийнятого під головуванням судді Солохи О.В. в м. Горішні Плавні, із складанням повного тексту рішення 01 листопада 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Горішньоплавнівський міський відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Полтавській області про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на положення ст.197 СК України, просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, які стягуються з нього на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка виникла за період з 01.02.2015 року по 14.02.2018 року і складає 85 251,11 грн.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Горішньоплавнівський міський відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Полтавській області про звільнення від сплати заборгованості по аліментах залишено без задоволення.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, який в апеляційній скарзі, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позовну заяву задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргуОСОБА_4 вважає рішення районного суду вірним та просить залишити його без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до постанови державного виконавця Горішньоплавнівського міського ВДВС ГТУЮ у Полтавській області від 08.05.2012 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/1612/678/12, виданого 23.04.2012 року Комсомольським міським судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття.

08.04.2013 року за заявою стягувача виконавчий лист було повернуто ОСОБА_4 (а.с.10).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.03.2018 року шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

Відповідно до довідки-розрахунку Горішньоплавнівського міського відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області ОСОБА_2 має заборгованість по аліментам, яка утворилась за період з 01.02.2015 року по 01.04.2018 року, а саме за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання, яка становить 88672,25 грн.(а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд вважав, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту зміни обставин, що дають право вимагати звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, призначених рішенням суду. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт надання позивачем матеріальної допомоги ОСОБА_4 на утримання їх неповнолітніх дітей за період з 01.02.2015 року по 01.04.2018 року.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з вказаним рішенням.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги про звільнення від сплати заборгованості за спірний період позивач мотивував тим, що під час спільного проживання з колишньою дружиною та дітьми з 2013р. по 14 лютого 2018 року сторони проживали однією сім'єю, вели спільний бюджет та спільне господарство, він матеріально забезпечував сім'ю. Крім того, виконавчий лист про стягнення з нього аліментів, відповідач пред'явила до виконання лише через п'ять років, що свідчить про відсутність його вини у виниклій заборгованості за указаний період.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.197 СК України, з підстав яких заявлено позов, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 22 постанови № 3 від 15 травня 2006р. Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм

Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, вказані позивачем, належними та допустимими доказами не підтверджені, а тому вважав відсутні підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами за указаний у позові період.

У той же час, районний суд обмежився вказівкою на те, що ч.3 ст.197 СК України, на яку посилався позивач при обгрунтуванні своїх позовних вимог, виключена Законом України від 02.06.2016р. № 1404-VIII.

Між тим, позивач вказував на те, що ОСОБА_4, звернувшись у квітні 2013р. з заявою до ВДВС про повернення їй виконавчого документа та до березня 2018р. - до припинення шлюбних відносин не пред'являла без поважної причини виконавчий лист до виконання.

Оцінюючи викладене позивачем, колегія суддів вбачає, що за наявності відповідних доходів позивача, ОСОБА_4 достеменно було відомо про те, що її чоловік має постійну роботу, отримуючи за неї заробітну плату, а, отже будь-яких перешкод для пред'явлення до виконання у примусовому порядку виконавчого листа до виконання нею не наведено.

Тільки після розірвання шлюбу між сторонами, за заявою ОСОБА_4 26 березня 2018р. знову було відкрите виконавче провадження з примусового стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей сторін ( а.с.63).

Разом з тим, колегія суддів враховує, що Закон України від 02.06.2016р. № 1404-VIII, яким внесені зміни до ч.3 ст.197 СК України набув чинності з 5 жовтня 2016р.

Цивільний кодекс України в ст.5 встановлює дію актів цивільного законодавства у часі.

Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Виходячи з наведеного, а також враховуючи обгрунтування позовних вимог,- відсутні підстави для застосування до даних правовідносин сторін положень ч.3 ст.197 СК України після жовтня 2016р.

Отже, за відсутності поважних причин, які б унеможливлювали примусове стягнення аліментів з позивача упродовж п'яти років, колегія суддів приходить до висновку про безпідставне непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти за період утворення заборгованості - с 1 лютого 2015р. по 1 жовтня 2016р. ( враховуючи по-місячне нарахування аліментів) - час, з якого внесені зміни до законодавства, що регулює питання звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Крім того, з огляду на положення ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідач не надала доказів про те, що позивач за вказаний період не надавав матеріальної допомоги на утримання їх неповнолітніх дітей.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та позовних вимог ОСОБА_2, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким звільнити позивача від стягнення заборгованості за період з 1 лютого 2015р. по 1 жовтня 2016р. в сумі 49 970грн.26 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 жовтня 2018 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, звільнивши його від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка виникла за період з 01.02.2015 року по 01.10.2016р. в сумі 49 970грн.26 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ О. В. Прядкіна

Судді: /підпис/ С.Б. Бутенко

/підпис/ Л.М. Хіль

Повний текст постанови складено 18.01.2019 р.

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду О. В. Прядкіна