Єдиний унікальний номер судової справи 489/7146/18
Номер провадження 22-ц/784/1968/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

02 грудня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалене Ленінським районним судом міста Миколаєва 11 вересня 2019 року, під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27 грудня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву, згідно якої отримав кредитну картку з мінімальним кредитним лімітом. Під час видачі кредитної картки будь-яких самостійних договорів, в яких б зазначались сума кредитного ліміту, процентна ставка, сукупна вартість кредиту, розмір пені та штрафів, між сторонами не укладалося.

Вищевказаною карткою ОСОБА_1 користувався, оскільки знімав кошти та відповідно погашав заборгованість за кредитом.

В подальшому, ПАТ КБ «ПриватБанк» без укладення будь-якого договору з позивачем підвищило кредитний ліміт на картці.

У грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на порушення останнім умов кредитного договору. При цьому банк, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на отримання ОСОБА_1 картки із кредитним лімітом в розмірі 14 400 грн., просив стягнути з останнього 7 594 грн. 52 коп. тіла кредиту, 11 343 грн. 53 коп. заборгованості по відсоткам з користування кредитом, 17 212 грн. 11 коп. заборгованості за пенею, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 807 грн. 51 коп. штраф (процентна частина).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2018 року вищевказаний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у загальному розмірі 28 840 грн. 08 коп.

Між тим, ані в рішенні суду, ані в позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» немає жодного посилання на умови та пункти договору, що були порушенні ОСОБА_1 . До позовної заяви банком не додано кредитного договору, який би був підписаний позичальником, та в якому б містилися суттєві умови договору.

Також в позові зазначено, що ПАТ КБ «ПриватБанк», не уклавши з позивачем письмового договору по картці, не домовившись щодо істотних умов та правил користування карткою, в односторонньому порядку встановив позивачу обов`язки щодо виконання умов, з якими він навіть не був ознайомлений, чим порушив вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Окрім того, з огляду на розрахунок заборгованості, банк, посилаючись на умови договору, застосував до ОСОБА_1 подвійну відповідальність за одне й те саме порушення у вигляді пені та двох видів штрафу, шо є порушенням ст.61 Конституції України.

Позивач стверджував, що будь-яких кредитних договорів з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», у письмовій формі не укладав, про істотні умови та правила користування карткою, сукупну вартість кредитного ліміту, встановленого по картці, проценти по кредитному ліміту, строк повернення коштів та штрафні санкції банком не повідомлявся, що є порушенням вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», на підставі підписаної заяви б/н від 27 грудня 2010 року, застосувати наслідки недійсності правочину, та визначити грошову суму, яка має бути повернута позивачем банку внаслідок недійсності договору.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» надав до суду пояснення, в яких проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що оскаржуваний договір відповідає вимогам законодавства, чинного на час його укладення, та позивач своїм підписом на анкеті-заяві від 27 грудня 2010 року та на довідці про умови та правила кредитування погодився на його умови.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 вересня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав, передбачених ст.215 ЦК України та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання недійсним кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Із матеріалів справи убачається, що у листопаді 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання оскаржуваного договору недійсним, посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.215 ЦК України.

Разом з тим, у 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2010 року (справа №346/5088/17), в якому просило стягнути з останнього 38 457 грн. 67 коп.: з яких 7 594 грн. 52 коп. основна сума кредиту; 11 343 грн. 53 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 17 212 грн. 11 коп. заборгованість за пенею; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1 807 грн. 51 коп. штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року позов банку задоволено в повному обсязі (а.с.6).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.7).

Наступним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у загальному розмірі 28 840 грн. 08 коп.

У вказаній справі судом також встановлено, що 27 грудня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Станом на 19 червня 2017 року заборгованість ОСОБА_3 за вказаним договором становила 38 457 грн. 67 коп., з яких 7 595 грн. 52 коп. основна сума кредиту, 11 343 грн. 53 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 17 212 грн. 11 коп. заборгованість за пенею, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 807 грн. 51 коп. штраф (процентна частина).

Отже, обставини, встановлені у даній справі щодо укладення кредитного договору та його умов, в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України мають преюдиційне значення для даної справи. За такого, доводи позивача щодо відсутності укладеного між ним та банком договору є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Згідно з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами частин першої-другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оспорюваний кредитний договір складається з двох частин - анкети-заяви на якій ОСОБА_1 поставив свій підпис і Умов та Правил (які згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) не можуть вважатися складовою кредитного договору). Також позивачем підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна».

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди за істотними умовами які викладені в анкеті-заяві, то такий правочин згідно з вимогами ст.204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно зі ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним відповідно до приписів ст.526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Отже, проаналізувавши підстави звернення до суду, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, колегія суддів дійшла висновку, що Умови та Правила не враховуються при визначенні прав та обов`язків сторін кредитного договору, оскільки не підписані позичальником (їх умови є неукладеними), а тому не порушують його права, однак зазначені обставини не є підставами для визнання недійсним кредитного договору укладеного у формі анкети-заяви.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення оскаржуваного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Разом з цим, обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано позов, районний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршення становища споживача, спростовуються змістом оскаржуваного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Також, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.215 ЦК України та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач в силу положення ч.3 ст.12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України, якою ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За такого, встановивши, що позивач не довів підстав, передбачених ст.215 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору від 27 грудня 2010 року, районний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів у справі.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

О.І. Галущенко

Повний текст судового рішення

складено 04 грудня 2019 року