ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/703/18 Номер провадження 22-ц/814/773/19Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Абрамова П.С., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

Розглянула в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави в складі судді Парахіної Є.В. від 24 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати шлюб з ОСОБА_2, укладений 17.07.2010 року та зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Муніципалітету Риму VII, Італія, актовий запис №00356, частина 1, серія 09 від 17.07.2010 року.

Позовна заява вмотивована тим, що між ними втрачені будь-які почуття любові та поваги, сім'я перетворилась на формальність, відновлення шлюбних відносин не можливо, оскільки кожний з подружжя живе своїм окремим життям з січня 2017 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 січня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, зареєстрований 17 липня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Муніципалітету Риму VII, Італія, актовий запис №00356, частина 1, серія 09 від 17.07.2010 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - розірвано.

Задоволення позовних вимог обумовлено неможливістю подальшого спільного життя подружжя та збереження їх шлюбу, що не заперечувалося сторонами, які не просили надати їм строк на примирення.

Суд, застосувавши до спірних правовідносин як норми СК України, так і положення Закону України «Про міжнародне приватне право», дійшов висновку про можливість розірвання шлюбу за законодавством України та відсутності визначених процесуальним законом підстав для залишення даного позову без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та залишити позов без розгляду.

Зокрема вказує, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність в суді Італії аналогічного позову про розірвання шлюбу з ОСОБА_3, який вона пред'явила до суду загальної юрисдикції м. Рим 22.03.2018 року, що унеможливлює розгляд поданого відповідачем позову на території України, який в розумінні положень п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України підлягає залишенню без розгляду.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 17 липня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Муніципалітету Риму VII, Італія, актовий запис №00356, частина 1, серія 09 від 17.07.2010 року, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_3 вказував, що після реєстрації шлюбу в 2010 році, подружжя проживало в належній йому квартирі в м. Рим, Італія, до середини 2013 року, після чого вони переїхали на постійне місце проживання до м. Полтави, Україна, де проживають і на сьогоднішній день.

У зв'язку з втратою почуттів любові та поваги, відсутністю взаємодопомоги та підтримки, на ґрунті яких постійно виникали сварки, подружжя в січні 2017 року припинило спільне проживання. Позивач залишився проживати в АДРЕСА_1, а відповідач - в АДРЕСА_2.

З урахуванням вищевказаних обставин, позивач скористався як іноземець наданим йому Законом України «Про міжнародне приватне право» та положеннями ст. 110 СК України правом на пред'явлення позову про розірвання шлюбу.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд встановив неможливість збереження шлюбних відносин між сторонами, відсутність підстав для застосування заходів примирення подружжя, та дійшов висновку про те, що подальше збереження їх сім'ї суперечило б інтересам самого подружжя.

Одночасно, суд зазначив, що вказаний спір про розірвання шлюбу підлягає до розгляду національним судом згідно до вимог ст.ст. 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» та урегульовано правом держави, в якій подружжя спільно проживають останні п'ять років, позивач має посвідку на право постійного проживання в Україні, а відповідач є громадянкою України.

При цьому, суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_3, про що постановив ухвалу.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Статтею 58 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Згідно ст. 13 ЗУ "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Подружжя,яке немає спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом", правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються статтею 60 Закону України "Про міжнародне приватне право". Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Наприклад, якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_3 є громадянином Італії. В 2013 році спільно з дружиною переїхав проживати до України, де 08.11.2013 року отримав посвідку на постійне проживання, а з 22.11.2013 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1.

Вказана квартира є об'єктом спільної часткової власності подружжя, які розділили її згідно нотаріально посвідченого договору від 14.06.2016 року про поділ майна, серія та номер 522.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 є громадянкою України та має постійне місце реєстрації за адресою АДРЕСА_2.

Одночасно відповідач має дозвіл на проживання члена сім'ї громадянина ЄС, виданий 14.03.2017 року в м. Рим, в якому зазначається підстава її перебування в Італії - за сімейними обставинами та вказується дата в'їзду до країни - 06.07.2009 року.

Отже, починаючи з 2013 року вказане подружжя мало постійне місце проживання в Україні, де придбало житло та іншу нерухомість.

Будь-яких доказів того, що останні п'ять років сторони спільно проживали за межами України матеріали справи не містять.

При цьому, сам по собі факт того, що в лютому 2018 року ОСОБА_2 тимчасово оселилась в квартирі своїх друзів та мешкає в комуні Мошано-Сант Анджело не спростовує обставин щодо тривалого та спільного з чоловіком проживання в Україні до моменту припинення їх шлюбних відносин.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми сімейного законодавства України, що узгоджується з положеннями ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» як національне право держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, зважаючи при цьому на те, що як на час подачі позову, так і розгляду справи, сторони проживають в Україні, а сама відповідач лише тимчасово виїжджала до Італії після припинення в січні 2017 року їх шлюбних відносин.

Щодо наявності правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

Заперечуючи проти розгляду вказаної справи на території України, ОСОБА_2 посилалась на норми статті 75 ЗУ "Про міжнародне приватне право" та наявність аналогічного позову про розірвання шлюбу в суді Італії, поданого нею 22.03.2018 року.

Так, відповідно до ст. 75 ЗУ "Про міжнародне приватне право", підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В розумінні зазначених норм процесуального та матеріального права, тотожними є позови, в яких одночасно співпадають сторони, підстави і предмет.

Матеріалами справи доводиться, що відповідач ОСОБА_2, проживаючи протягом останніх декількох років на території України, в лютому 2018 року виїхала до Італії, де 22 лютого 2018 року зареєструвалася в комуні, що підтверджується зведеною довідкою про сімейний стан та місце проживання.

Після чого, на початку березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до адвокатської контори Л. Клементі з метою встановлення режиму окремого проживання з ОСОБА_3, на підставі чого адвокатом на його ім'я було направлено запит про надання згоди стосовно режиму роздільного проживання.

Згідно ксерокопії реєстру цивільних справ, 22 березня 2018 року ОСОБА_2 подано позов про встановлення режиму окремого проживання до відповідача ОСОБА_3.

Судом загальної юрисдикції міста Рим судове засідання було призначено на 20 вересня 2018 року.

Порівнюючи правову природу спору, який розглядається в загальному суді Італії, з позовними вимогами про розірвання шлюбу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені справи не є тотожними, в них різні підстави та предмет позову.

Так, в суді загальної юрисдикції міста Рим розглядається позов про встановлення подружжю режиму окремого проживання, тоді коли в Ленінському районному суді м. Полтави розглядався позов про розірвання шлюбу.

В розумінні національного законодавства України, а саме ст. 119 СК України, спори про встановлення режиму окремого проживання розглядаються судами в разі неможливості чи не бажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно, тоді коли спори з приводу розірвання шлюбу урегульовані положеннями ст.ст. 109, 112 СК України і стосуються припинення шлюбу як такого.

За своїм змістом та правовими наслідками такі спори є різними .

Аналізуючи зазначені правовідносини в розумінні національного законодавства, колегія суддів не наділена відповідною компетенцією надавати правову оцінку національному законодавству Італії, у зв'язку з чим не може прийняти до відома твердження відповідача про те, що поданий нею позов про встановлення режиму окремого проживання з ОСОБА_3 згідно із законами Італії є першим етапом вирішення питання про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не дають підстав для скасування судового рішення.

Так, не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що розірвання шлюбу має відбуватись в Італії згідно до норм її національного законодавства.

Вказане посилання не ґрунтується на положеннях ст.ст. 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» та суперечить матеріалам справи, згідно яких подружжя впродовж останніх п'яти років спільно проживало на території України, громадянкою якої є відповідач, а позивач має посвідку на право постійного проживання в Україні.

Тоді коли право громадянки України ОСОБА_2 на проживання в Італії пов'язане з її членством в сім'ї громадянина ЄС, а підстави для перебування в країні обумовлені сімейними обставинами.

При цьому позивач ОСОБА_3 не має на території Італії постійного місця проживання та власності у вказаній країні, натомість має таку власність в Україні.

Розірвання позивачем договору оренди житла в м. Рим, Італія, 25 листопада 2015 року, що на думку апелянта свідчить про спільне проживання подружжя саме в Італії до вказаного часу, колегія суддів не бере до уваги з огляду на те, що вказані обставини не доводять факт проживання в цій країні, тоді коли матеріали справи містять інформацію про постійне спільне місце проживання подружжя в України з 2013 року до січня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного незастосування місцевим судом норм ст. 257 ЦПК України та наявності підстав для залишення позову без розгляду з огляду на аналогічний спір між тими самими сторонами, який перебуває на розгляді в суді Італії, також відхиляється колегією суддів з підстав їх не тотожності, що виключає можливість застосувати процесуальні наслідки, визначені положеннями п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року.

Судді: Обідіна О.І. Абрамов П.С. Прядкіна О.В.