Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 463/4008/17

провадження № 61-13647св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Юхименко Руслана Іванівна,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура Львівської області, Львівська місцева прокуратура № 3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області на постанову Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Львівської області, Львівської місцевої прокуратури № 3 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що вона незаконно перебувала під слідством та судом протягом 91 місяця та 23 днів, а саме: з 23 червня 2008 року по 15 лютого 2016 року. Зазначала, що за час перебування під слідством та судом зазнала глибоких моральних страждань, в її житті відбулися негативні зміни. Протягом дев`яти років вона була зобов`язана доводити свою невинуватість у скоєнні інкримінованого їй злочину. Постійні хвилювання на допитах та під час інших слідчих дій негативно позначились на її моральному та психологічному стані. Застосування до неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд обмежувало її у вільному виборі місця проживання та пересуванні. Неможливість виїхати за межі міста Львова порушувала її нормальні життєві зв`язки та устрій. Таке тривале перебування в нервовій напрузі призвело до погіршення стану її здоров`я.

Вважала, що з вини органів досудового слідства були порушені її життєві умови як в побуті, так і в роботі, вона втратила частково свій авторитет та ділову репутацію на роботі, відбувся розрив особистих та ділових відносин з багатьма людьми.

Стверджувала, що їй завдано моральну шкоду, розмір якої оцінювала в розмірі 458 833,00 грн, який розраховано відповідно до положень Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 458 833,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова у складі судді Шеремети Г. І. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів в розмірі 169 396,50 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, який відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» з 1січня 2018 року встановлено у місячному розмірі 3 723,00 гривень.

Отже, районний суд вважав, що за 91 місяць незаконного перебування під слідством та судом розмір заподіяної шкоди становить 338 793,00 грн (91 місяць*3723,00 грн), однак до стягнення на користь позивача підлягає половина вказаної суми, що становить 169 396,50 грн, зважаючи на те, що до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що за ступенем своєї жорсткості є менш суворим у порівнянні з іншими, зокрема тримання під вартою.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2018 року в частині визначення розміру морального відшкодування та судового збору змінено, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у користь ОСОБА_1 до 338 739 грн та збільшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Державної судової адміністрації України до 640 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд вважав, що визначаючи ОСОБА_1 мінімальний розмір морального відшкодування за 91 місяців перебування її під слідством та судом - 338 793 грн, суд першої інстанції вірно застосував мінімальний розмір заробітної плати, встановлений законом на час розгляду даної справи (3 723 грн). Проте, зменшивши суму відшкодування на 50 %, районний суд не врахував, що мінімальний розмір морального відшкодування гарантується державою і не може бути зменшений судом, отже оскаржуване рішення в частині визначення розміру присудженого позивачеві морального відшкодування необхідно змінити, збільшивши його до 338 793 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі заступник прокурора Львівської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заступник прокурора Львівської області зазначив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, оскільки судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зазначає, що апеляційним судом неправильно визначено період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом - 91 місяць (з 23 червня 2008 року, коли прийнято постанову про порушення кримінальної справи), оскільки лише 26 лютого 2009 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову про порушення кримінальної справи відносно неї.

Вказує, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 09-10 липня 2015 року, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2016 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України, та виправдано.

Вважає, що період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом становить 83 місяці і 20 днів ( з 26 лютого 2009 року - прийняття постанови про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 367 Кримінального кодексу України до 15 лютого 2016 року - винесення апеляційним судом Львівської області ухвали про залишення без змін виправдувального вироку Франківського районного суду м. Львова від 09-10 липня 2015 року).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Юхименко Р. І. подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні, отже оскаржувану постанову Львівського апеляційного суду слід залишити без змін.

Вказує, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки заявник погодився із судовим рішенням суду першої інстанції, який встановив період у 91 місяць (з 23 червня 2008 року по 15 лютого 2016 року, за який нараховано відшкодування. Із судовим рішенням суду першої інстанції усі відповідачі погодились та рішення суду в апеляційному порядку не оскаржували.

Вважає, що закон чітко визначає мінімально можливий розмір стягнення, отже аргументи прокурора щодо неправильного визначення розміру моральної шкоди не заслуговують на увагу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 28 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. Крім того зупинене виконання постанови Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 червня 2008 року прокурором Франківського району м. Львова прийнято постанову про порушення кримінальної справи за фактом зловживання службовим становищем службовими особами ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) Франківської районної адміністрації Львівської міської ради за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 364 Кримінального кодексу України (а. с. 7).

26 лютого 2009 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 367 Кримінального кодексу України (а. с. 8). Зазначена постанова оскаржувалась ОСОБА_1 , проте органом досудового слідства, судами першої та апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні скарги.

27 лютого 2009 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову про обрання ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а. с. 9).

28 лютого 2009 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову, згідно з якою виділено у окреме провадження із кримінальної справи № 184-0101 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 364 Кримінального кодексу України, та порушеної відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 367 Кримінального кодексу України, кримінальну справу, порушену відносно ОСОБА_1 за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 367 Кримінального кодексу України (а. с. 10-12).

20 березня 2009 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову про обрання ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а. с. 13).

20 березня 2009 року прийнято постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченої та пред`явлення останній обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 367 Кримінального кодексу України (а. с. 14).

02 лютого 2010 року прокурором Франківського району м. Львова був затверджений обвинувальний висновок у кримінальній справі № 184-0115 про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною першою статті 367 Кримінального кодексу України, та направлено кримінальну справу до Франківського районного суду м. Львова (а. с. 15-19).

Постановою Франківського районного суду міста Львова від 20 червня 2013 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною першою статті 367 Кримінального кодексу України повернуто прокурору Франківського району м. Львова для проведення додаткового розслідування, обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін (а. с. 20-22). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 жовтня 2013 року вказану постанову залишено без змін (а. с. 35-42).

31 березня 2014 року прокурором прокуратури Франківського району м. Львова сформовано повідомлення про підозру ОСОБА_1 вже за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України, а 31 березня 2014 року складено обвинувальний акт, який 02 квітня 2014 року направлено до суду (а. с. 25-29).

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 09-10 липня 2015 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2016 року, ОСОБА_1 , було визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України та виправдано (а. с. 30-42).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заступника прокурора Львівської області задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом протягом 91 місяця та 23 днів, а саме: з 23 червня 2008 року (прийняття постанови про порушення кримінальної справи) по 15 лютого 2016 року (ухвалення апеляційним судом Львівської області ухвали про залишення без змін виправдувального вироку Франківського районного суду м. Львова від 09-10 липня 2015 року), чим їй заподіяно моральної шкоди.

Визначаючи ОСОБА_1 мінімальний розмір морального відшкодування за 91 місяць перебування її під слідством та судом, районний суд зменшив суму відшкодування на 50 % - до 169 396,50 грн, оскільки до неї було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що за ступенем своєї жорсткості є менш суворим у порівнянні з іншими, зокрема тримання під вартою.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд збільшив розмір відшкодування до 338 793 грн, тобто до мінімального розміру морального відшкодування, що гарантується державою та передбачене Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій на підставі належних доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом, у зв`язку з чим йому завдано моральної шкоди. При цьому, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що розмір відшкодування не може бути зменшеним судом, оскільки мінімальний розмір такого відшкодування гарантований державою та встановлений законом.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного обчислення строку перебування позивача під слідством і судом не беруться колегією суддів до уваги з огляду на те, що такі доводи зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Крім того, такі посилання заявника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду, оскільки рішенням суду першої інстанції встановлено строк незаконного перебування позивача під слідством і судом саме у 91 місяць, зазначене рішення заступник прокурора не оскаржував у апеляційному порядку, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 жодних доводів стосовно зміни такого строку прокурор не наводив.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк