Ухвала

11 березня 2019 року

м. Київ

справа № 565/637/18

провадження № 61-4753ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення 30 % річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів 30 % річних за період з 11 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року в сумі 51 771,28 грн та інфляційні втрати за період з січня 2015 року по грудень 2017 року в сумі 79 447,56 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що 18 квітня 2014 року між ним та відповідачами було укладено договір позики, за яким він передав відповідачам грошові кошти в сумі 50 697 грн, що еквівалентно 4 300 доларам США, а позичальники зобов'язалися повернути ці кошти на умовах та у строки, передбачені договором. Своїх зобов'язань відповідачі не виконали. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року з відповідачів стягнуто на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 135 465,34 грн, з яких: 11 087,84 грн - 30 % річних за період з 26 травня 2014 року по 06 січня 2015 року. Крім того, за рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року, стягнуто з відповідачів на його користь 30 % річних за період з 07 січня 2015 року по 10 травня 2016 року в сумі 38 503,98 грн. У зв'язку із невиконанням відповідачами своїх зобов'язань ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 51 771,28 грн як 30 % річних за період з 11 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року за договором позики від 18 квітня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 258,86 грн судових витрат з кожного. В решті позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2018року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та судових витрат скасовано та в цій частині позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 79 447,56 грн інфляційних втрат за період 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017року за невиконання грошового зобов'язання. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 1 252,20 грн судового збору з кожного.

28 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просили скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору в даній справі є стягнення з відповідачів 30 % річних за період з 11 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року в сумі 51 771,28 грн та інфляційних втрат за період з січня 2015 року по грудень 2017 року в сумі 79 447,56 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір, зокрема, що ця справа не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки практика застосування статті 625 ЦК України до спірних правовідносин є усталеною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для розгляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення від 05 квітня 2018 року у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення 30 % річних та інфляційних втрат.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук