ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1138/19

Головуючий у першій інстанції - Слісар А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1418/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони справи:

позивач - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Менського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення судом першої інстанції заочного рішення - м.Мена,

дата складання судом першої інстанції повного тексту заочного рішення -11.09.2019,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 09.06.2011 в розмірі 124339,33 грн та 1921 грн судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що між банком та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 31.05.2019 утворилась заборгованість в загальній сумі 242279,59 грн, що складається із заборгованості за кредитом в сумі - 4846,44 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом 231952,76 грн, 5480,39 грн - заборгованості за пенею та комісією. Проте банк, користуючись своїм правом вимагати від боржника будь-яку частину боргу, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 124339,33 грн, яка складається із 4846,44 грн заборгованості за кредитом, 119 492,89 грн заборгованості по процентам за користування кредитом з 09.06.2011 по 31.07.2018.

Заочним рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору у розмірі 4846,44 грн та 74,92 грн на повернення судового збору.

В апеляційній скарзі АТ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині, посилаючись на порушенням норм матеріального і процесуального права, безпідставність та незаконність судового рішення.

Скаржник вважає, що суд оскаржуване рішення ухвалив, нехтуючи засадами змагальності сторін, доказовості позицій обох сторін судового спору. Зазначає, що не маючи жодних доказів проти вимог позивача, суд замість посилань на факти в обґрунтування рішення постався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі. Позивач вважає, що суд послався на висновок Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019, не маючи при цьому обґрунтованих заперечень відповідача та відповідних доказів проти вимог позивача. У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався, не визнавався недійсним, не оспорювалось відповідачем також і укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомилася та погодився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку щодо умов кредитування, тобто приєдналася до запропонованої банком пропозиції. Позивач вважає, що відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору. Відповідач підписала анкету-заяву, користувалась кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості. Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а остання його не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Скаржник вважає, що суд оскаржуваним рішенням наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору економіки, ігноруючи те, що ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 дійсно отримала кредитні кошти, в добровільному порядку їх не повернула, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредиту. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої виходив з того, що у заяві позичальника від 09.06.2011 процентна ставка не зазначена, Умови та правила надання банківських послуг не можуть бути підставою для стягнення відсотків, оскільки позивачем не було надано доказів, що саме додані до позову Умови та Правила діяли на час підписання відповідачем заяви-анкети, та що з ними останній ознайомлювався та погоджувався.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками з огляду на наступне.

Суд установив, що 09.06.2011 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.77).

У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 погодилася із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що вона ознайомлена і згодна із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй в письмовому вигляді.

Згідно із розрахунком, наданим банком до позовної заяви, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 31.05.2019 становить 124 339,33 грн і складається із: заборгованості за кредитом в сумі - 4846,44 грн, заборгованості за процентами з 09.06.2011 по 31.07.2018 - 119 492,89 грн (а.с.5-7).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 2.1.1.1, 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, чинних на день укладення між сторонами договору та які додані до позовної заяви (а.с.10-33), дані Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту карту на підставі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Для надання послуг банк видає клієнту карту, її вид визначено в Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування и Заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.

Банк зобов`язаний обслуговувати картрахунок в порядку і на умовах, передбачених цим договором, правилами Міжнародних платіжних систем, за якими обслуговуються карти, діючим законодавством (п. 2.1.1.3.2 Правил).

Свою позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, банк обґрунтовував тим, що відповідач отримала кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте матеріали справи не містять підтверджень, чи взагалі отримувала ОСОБА_1 саме кредитну карту «Універсальна», який її вид - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» чи «Універсальна GOLD», чи взагалі будь-яку іншу кредитну карту.

Відсутні в справі відомості також і про строк дії виданої кредитної карти.

Як вказувалося вище, за змістом ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання.

Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.526, 527, 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вказано вище, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк від 09.06.2011, надана АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підтвердження своїх вимог про стягнення кредитної заборгованості, жодним чином не підтверджує наміру відповідача отримати саме кредитну картку, про що свідчить відсутність необхідних відміток у графі «Платіжна картка КРЕДИТКА «Універсальна» та суми бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою КРЕДИТКА «Універсальна».

Хоча анкета-заява містить запис про те, що відповідач ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, проте, зазначене, на думку апеляційного суду, не свідчить про автоматичне виникнення кредитних зобов`язань з боку ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять копії кредитного договору або анкети-заяви від 09.06.2011 б/н, на який посилається банк у своєму позові, що засвідчували б бажання ОСОБА_1 отримати кредитні кошти саме на умовах дії кредитки «Універсальна», а також відповідних доказів про отримання відповідачем кредитної карти.

Належних доказів, що ОСОБА_1 мала намір приєднатись до цих Умов та Правил саме в частині отримання кредиту у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку позивачем суду не надано.

Підписання відповідачем довідки про умови кредитування за відсутності кредитного договору не свідчать про виникнення у ОСОБА_1 зобов`язань перед банком.

Належних доказів того, що відповідачці по її заяві від 09.06.2011 була видана будь-яка кредитна картка матеріали справи не місять.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Отже, з огляду на те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, саме на банк покладається обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора.

З огляду на те, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, зокрема ст.525,526 ЦК України, за відсутності доведення наявності кредитних зобов`язань у відповідача, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги на підставі ст.367 ч.4 ЦПК України.

Виходячи із встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінених апеляційним судом в сукупності згідно з приписами процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору не надано, а тому вимоги про стягнення на його користь із ОСОБА_1 кредитної заборгованості не підлягали задоволенню, у зв`язку з чим у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» належить відмовити в повному обсязі.

З огляду на те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, а також те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, заочне рішення Менського районного суду Чернігівської області від 11.09.2019 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 376 ч.1 п.3, 4 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Заочне рішення Менського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 02.12.2019.