ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/571/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Остапчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві за правилами окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Дарницький районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту розірвання шлюбу

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із заявою про встановлення факту реєстрації розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Сімферополя від 21.04.2006.

На обґрунтування заяви послалась на наступні обставини. Вона з 13.08.1983 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , 1962 р.н. 21.04.2006 рішенням Київського районного суду м. Сімферополя (цивільна справа № 2-3089/06) шлюб між ними розірвано. 07.08.2014 вона звернулась до Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим у м. Сімферополь для отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, та було отримано витяг № 5, який складено без використання державної реєстрації актів громадського стану, у зв`язку із відсутністю доступу до реєстру. 30.07.2019 Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, їй видали відмову щодо видачі свідоцтва про розірвання шлюбу, оскільки вона пред`явила документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Зазначила, що встановлення факту реєстрації розірвання та отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, має для неї юридичне значення, оскільки захищає майнові та немайнові права згідно із законодавством України та дозволяє провести належну держану реєстрацію розірвання шлюбу на території України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.10.2019 року відкрито провадження по цивільній справі за вищевказаною заявою з призначенням до судового розгляду у порядку окремого провадження.

Заявник в судове засідання не прибула, проте направила заяву з проханням розглянути справу без її участі, вимоги заяви підтримала та просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву у якій просив проводити судовий розгляд без його участі.

Суд розглянув справу за відсутністю заявника та заінтересованої особи, за наявними у суду матеріалів.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 13.08.1983 ОСОБА_2 , 1962 р.н. та ОСОБА_3 , 1962 р.н. зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, про що 13.08.1983 складено відповідний актовий запис № 1526. ОСОБА_3 , 1962 р.н. після державної реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка - « ОСОБА_1 » (а.с. 8).

Рішенням Київського районного суду м. Сімферополя від 21.04.2006 (справа № 2-3089/06) шлюб між ними розірвано. Рішення набрало законної сили 03.05.2006. (а.с.9)

Копії сторінки 10 паспорта ОСОБА_1 , містить відмітку про те, що Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 14.04.2014 зареєстровано розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , актовий запис № 74 (а.с.6).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 5 від 07.08.2014, актовий запис № 74 від 14.04.2014 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , реєстрація актового запису складена без використання державної реєстрації актів цивільного стану у зв`язку з відсутністю доступу до реєстру (а.с.10).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб та підтвердження дошлюбного прізвища, № 19 від 07.08.2014, ОСОБА_1 , 1962 р.н. мала дошлюбне прізвище ОСОБА_1 (а.с.11).

Дарницький районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про розірвання шлюбу, оскільки вона пред`явила документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 12).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України Тимчасово окупована територія», сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, визнана тимчасово окупованою територією.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України Тимчасово окупована територія», тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно статей 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб`єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб і свідоцтва про смерть. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів.

Згідно з абз. 2 п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи практику ЄСПЛ, а також значення, яке встановлення даного факту має для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до положень ст.293, 315 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та інших актів законодавства. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. За заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника. Державна реєстрація акту цивільного стану проводиться відділом державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях

Відповідно до частини другої статті 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не змінює собою документів, що видаються цими органами, а є підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що факт, про встановлення якого просить заявник, необхідний для проведення державної реєстрації розірвання шлюбу на території України.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Сімферополя від 21.04.2006, оскільки матеріалами справи підтверджено даний факт та заявником надано достатньо доказів на обґрунтування своїх вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 19, 76-77, 81, 258-260, 263-265, 293-294, 315, 319, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Дарницький районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту розірвання шлюбу - задовольнити.

Встановити факт розірвання шлюбу між громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за рішенням Київського районного суду м. Сімферополя від 21.04.2006, яке набрало законної сили 03.05.2006.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М.О. Заставенко