Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/4078/17

провадження № 61-14291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року у складі судді Даниленко В. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2018 року у складі суддів: Вербової І. М., Шахової О. В., Головачова Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 125 694, 20 грн, а саме: 117 315, 00 грн - заборгованість за договором купівлі-продажу квартири від 06 лютого 1997 року та 8 679,20 грн - 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 06 лютого 2012 року до 25 червня 2014 року.

Позовна заява мотивована тим, що 06 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 32 200 грн, що на момент здійснення операції становило 17 003 доларів США за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення цього договору, які покупці зобов`язались виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладання цього договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Посилаючись на те, що відповідач сплатила кошти за договором у неналежному розмірі, оскільки сума боргу мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, установленим НБУ на день платежу, позивач під час розгляду справи збільшив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 288 643,50 грн заборгованості за укладеним договором з урахуванням трьох відсотків річних.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в договорі купівлі-продажу квартири, який укладався в лютому 1997 році, сторонами не було погоджено, що в разі зміни курсу валют покупці зобов`язані будуть сплачувати грошові кошти з урахуванням перерахунку, який буде проводитись з урахуванням зміненого (збільшеного) курсу валют. Отже, відповідачем була внесена на рахунок позивача зазначена у договорі сума у гривнях у строки, встановлені договором.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначив, що покладення на відповідача відповідальності та обов`язків, які не були прямо передбачені в договорі та законі, який діяв на час укладення договору, є порушенням вимог закону, загальних засад цивільного судочинства та призводить до порушення прав останньої.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ПрАТ «ФФ «Дарниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі.

Вказує, що визначення у договорах грошового еквівалента зобов`язань покупців в умовних одиницях законом не заборонено, а належним виконанням зобов`язань за оспорюваними договорами є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Тобто належним виконанням зобов`язань за договорами слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів, що узгоджується з висновками викладеними у рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справах 6-26187св12, 6-26110св12 від 11 липня 2012 року.

Суди попередніх інстанцій всупереч положенням цивільного процесуального законодавства відступили від правової позиції Верховного Суду України (постанова у справі № 6-29цс12 від 30 травня 2012 року) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленої за результатами розгляду справ у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця» залишити без задоволення, посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу не передбачає іншого розрахунку, ніж у розмірі, визначеному договором. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 08 лютого 2017 року, ухваленій у справі, що розглядається, вказано, що в пункті 4 цього договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто - 21 лютого 1997 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 753/22010/14-ц.

30 вересня 2019 року вказана справа передана на розгляд судді-доповідачу Коротенку Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року поновлено касаційне провадження у справі, вказану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 31 серпня 1995 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір про дольове будівництво будинку АДРЕСА_2 , за умовами якого ЗАТ «ФФ «Дарниця» зобов`язувалося після закінчення будівництва передати у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, а останні - сплатити вартість житла.

На виконання умов укладеного договору про дольове будівництво ОСОБА_1 сплатила ЗАТ «ФФ «Дарниця» внесок за квартиру у сумі 369 585 000 крб.

Після введення будинку в експлуатацію 06 лютого 1997 року ЗАТ «ФФ «Дарниця» (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (покупці) уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 4 цього договору сторони узгодили, що продаж квартири здійснено за 32 200 грн, що на момент здійснення операції складає 17 003 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору.

Покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто - до 06 лютого 2012 року (пункт 5 договору).

На виконання умов укладеного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 сплатила 32 200 грн, з яких 9 876 грн - до 30 листопада 2000 року; 22 324 грн - 07 вересня 2011 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті сина - ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила, встановленні статтею 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.

Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.

За правилом сontra proferentem - слова договору мають тлумачитись проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову у договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не лише у тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені, але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, але були включені до договору під переважним впливом однієї зі сторін.

Правило тлумачення умов договору contra proferentem передбачає, що його застосування вимагає від суду з`ясування авторства спірної договірної умови.

Верховний Суд виходить з того, що, якщо не доведено інше, стороною, яка розробила і (або) запропонувала спірну умову договору, є: у договорі, укладеному між особою, що здійснює підприємницьку діяльність, і фізичною особою (у тому числі споживачем), - сторона , що здійснює підприємницьку діяльність. При неясності волі сторін суд має вибрати варіант, що відповідає інтересам покупця.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом НБУ саме на день укладання договору купівлі-продажу.

Таких же висновків дійшов і Верховний Суд України у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15, від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, а також Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14ц (провадження № 61-11сво17) при розгляді інших цивільних справ у подібних правовідносинах.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід з`ясувати сутність такого визначення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що матеріалами справи повністю підтверджено сплату відповідачем вартості квартири за укладеним договором купівлі-продажу. Також суд вказав, що умови укладеного між сторонами договору купівлі-продажу визначають, що продаж здійснено за 32 200 грн, що на момент здійснення операції складає 17 003 умовних одиниці за курсом НБУ на день укладення договору. Згідно з пунктом 5 договору визначено обов`язок відповідача сплатити вартість квартири протягом 15 років. Проте договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що покладення на відповідача відповідальності та обов`язків, які не були прямо передбачені в договорі та законі, який існував на час укладення договору, є порушенням вимог закону, загальних засад цивільного судочинства та призводить до порушення прав останньої. Крім того, позивачем не доведено належними доказами, що ним проводився розрахунок під час дії договору за курсом долару США на момент відрахування із заробітної плати відповідача коштів по договору, і що до відома останньої було доведено, що відрахування із заробітної плати змінювались саме через зміну курсу валюти.

При вирішенні справи судами були взяті до відома висновки Верховного Суду України, висловлені ним у постанові від 08 лютого 2017 року при попередньому касаційному розгляді цієї справи.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку із належним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу.

Доводи касаційної скарги ПрАТ «ФФ «Дарниця» про те, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги обставини, встановлені в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12), не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно з частиною третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні положення містить стаття 82 чинного ЦПК України.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Аналіз змісту рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12) свідчить, що ОСОБА_1 не була учасником цієї справи. Тому це рішення не має преюдиціального значення для неї.

Аналогічний правовий висновок міститься у пункті 45.3 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 753/22010/14-ц від 17 жовтня 2018 року.

Посилання ПрАТ «ФФ «Дарниця» на рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» суд також відхиляє, оскільки у цій справі договір містив пункт, який встановлював, що у випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США. Відповідач (покупець) не заперечував зміст цього пункту. Між сторонами не існувало розбіжностей у його тлумаченні, що саме виплачена сума не повинна бути меншою за відповідний еквівалент доларів США. Проте цей пункт договору покупець не виконав. Оскільки вважав, що його представник при укладенні договору, діяв з перевищенням повноважень, погоджуючись на таке положення, що робить договір недійсним. Ця позиція була підтримана внутрішніми судами України.

Разом із цим, у справі, що розглядається, між сторонами існує розбіжність у тлумаченні пунктів 4 та 5 договору купівлі-продажу, якими передбачено, що продаж квартири здійснено за 32 200 грн, що на момент здійснення операції складає 17 003 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладання договору, які покупець зобов`язався виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладання договору. І ці пункти покупець виконав.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Доводи касаційної скарги ПрАТ «ФФ «Дарниця» щодо недотримання порядку проведення розрахунку спростовуються вищевикладеним та суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи № 753/22010/14-ц (провадження № 14-211цс18).

Спір стосується застосування частин першої та другої статті 533 ЦК України і статті 169 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, щодо можливості виконання грошового зобов`язання у гривнях за офіційним курсом іноземної валюти станом на дату кожного платежу чи на дату укладення договору купівлі-продажу квартири, виходячи з можливості або неможливості визначити шляхом тлумачення цього правочину справжній зміст відповідної його умови щодо порядку проведення розрахунку.

За подібних правовідносин у справі № 753/11000/14-ц, в якій суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у позові ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року дійшов висновку, що наявні правила тлумачення не дають можливості визначити справжній зміст умови договору купівлі-продажу квартири щодо порядку проведення розрахунку. Тому Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду застосував тлумачення проти того, хто запропонував відповідну умову, оскільки особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 і від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило