Справа № 453/876/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2531/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: прокурора Панькевича Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2017 року перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області Р. Сірачинський звернувся з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення № 421 від 10.10.2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки пл. 0,08 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»»; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.01.2012 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01554; витребування у ОСОБА_3 та повернення земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої у с. Дубина на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, у державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

В обгрунтування позову покликався на те, що згідно ухвали Сколівського районного суду Львівської області, постановленої 03.02.2016 року у кримінальній справі № 453/82/16-к про обвинувачення ОСОБА_4 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, кримінальне провадження відносно останньої за № 0000359 закрито на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання ОСОБА_4, яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обов'язків, котрі полягали у підписанні акта встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки, без виходу у натурі та прив'язки її на місцевості, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем ОСОБА_3 оспорюваного Державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі йому спірної земельної ділянки у приватну власність. Внаслідок таких незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, до якої територіально віднесено с. Дубина, згідно оскаржуваного рішення було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку вартістю 83 838 грн., чим завдано державі шкоду на зазначену суму. Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації відповідачем ОСОБА_3 відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. За таких обставин, прокурор стверджує про незаконність оскаржуваних рішення селищної ради та Державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, - неправомірне вибуття спірної земельної ділянки на їх підставі із земель державної власності. Відтак, із посиланням на ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 118, 122, 152 та Перехідні положення ЗК України, ст. ст. 378, 388 ЦК України, прокурор був змушений звертатися у суд із даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оскільки саме до відання останнього на даний час відноситься розпорядження землями державної власності. При цьому, прокурор, із посиланням на норми ст. ст. 257, 261 та 267 ЦК України, вважає поважними причини пропуску звернення у суд із вказаним позовом, так як про порушення прав держави прокурору стало відомо лише у вересні 2015 року з інформаційного листа Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, а у подальшому, - з результатів прокурорської перевірки.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник прокурора Львівської області, в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення є необгрунтованим та незаконним, а також, ухвалене з порушенням норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права. Звертає увагу суду на те, що внаслідок незаконних дій посадової особи Верхньосиньовидненсько селищної ради ОСОБА_4, ОСОБА_3 незаконно отримав у приватну власність земельну ділянку, яка фактично знаходилась за межами населеного пункту, якою Верхньосиньовидненська селищна рада не вправі була розпоряджатися. Крім того, суд не надав належної оцінки долученому до позовної заяви викопіюванню з карти роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського підприємства «Карпати» Верхньосиньовидненської селищної ради, згідно якого спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, що підтверджує неправомірність розпорядження такою Верхньосиньовидненською селищною радою. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що ОСОБА_4, перебуваючи на посаді землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради, незаконно, у 2008 році завірила особистим підписом акт встановлення і узгодження зовнішніх меж спірної земельної ділянки, що відводилась у власність ОСОБА_3, а також власноручно написала і підписала довідку про те, що дана земельна ділянка знаходиться в межах с. Дубина Сколівського району, що було підставою для внесення до ЄРДР кримінального провадження щодо ОСОБА_4, яке закрито з нереабілітуючих підстав. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора Панькевича Р.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішень виконавчого комітету Сколівської районної ради народних депутатів № 130 від 19 травня 1988 року «Про створення садово-городнього товариства» та № 176 від 16 червня 1988 року «Про реєстрацію статуту садово-городнього товариства «Карпати», створено садово-городнє товариство «Карпати» із відведенням йому із земель сільськогосподарського призначення земельної ділянки загальною площею 10 га у постійне користування в урочищі «Заріка» на території Верхньосиньовидненської селищної ради.

Рішеннями Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 421 від 10.10.2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки пл. 0,08 га для ведення садівництва у садово - городньому товаристві «Карпати», відповідачу ОСОБА_3, як особі, яка разом з родичами користувалася земельною ділянкою для садівництва і розташована на території вищевказаного садово-городнього товариства, передано у власність земельну ділянку площею 0,08 га, для цієї ж мети, тобто, без зміни її цільового призначення.

На підставі вищезгаданого рішення органу місцевого самоврядування, 05.01.2012 року відповідачу ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 559841, що був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01554. Право власності оформлене на земельну ділянку площею 0,08 га у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, цільове призначення - ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації відносилась до земель сільськогосподарського призначення, а також знаходилася за межами с. Дубина, а відтак Верхньосиньовидненська селищна рада не вправі була розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зміст права власності на землю складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. ст. 80, 116 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни можуть бути суб»єктами права власності на землі приватної власності, котре набувається ними із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Однак, пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» зазначеного Кодексу у зазначеній редакції було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження такими землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно зазначив, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області відбулося лише із набранням 1 січня 2013 року чинності змін у ЗК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», те, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 та видачі оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку таке розмежування на підставі відповідного проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку, не проводилось.

Крім того, судом при ухваленні оскаржуваного рішення, вірно враховано відсутність генерального плану населеного пункту, експертизи землевпорядної документації щодо розмежування земель державної та комунальної власності та їх віднесення до кожної із категорій на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, прокурор посилався на обставину, яка встановлена судом, що 18.05.2015 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесене кримінальне провадження за № 0000359 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, яке після тривалого досудового розслідування, скероване до суду із обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 - землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області. Зокрема, у провину зазначеній посадовій особі ставилося те, що вона, будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, у період з 2006 по 2009 роки, будучи, відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну службу», державним службовцем 7-ї категорії, що уповноважена на здійснення організаційно-розпорядчих функцій, вчинила неналежне виконання службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, внаслідок чого було спричинено істотну шкоду та тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб. Істотна шкода полягала, серед іншого, і у незаконному вибутті у приватну власність відповідача ОСОБА_3 із земель державної власності земельної ділянки площею 0,08 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, оскільки така, знаходячись за межами населеного пункту, вибула за рішенням органу місцевого самоврядування, а не за рішенням органу виконавчої влади, внаслідок прийняття уже згаданого вище рішення, котрому, у свою чергу, сприяло погодження землевпорядником меж цієї земельної ділянки, а також відповідної документації із землеустрою.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області, що набрала законної сили, постановленою 03.02.2016 року у справі № 453/82/16-к, провадження № 1-кп/453/15/16 кримінальне провадження № 0000359 закрито у зв'язку із звільненням обвинуваченої ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, на підставі ст. 49 КК України, тобто, у зв'язку із закінченням строків давності.

Аналізуючи зміст позовних вимог та їх обґрунтування, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що єдиною підставою для звернення прокуратури із даним позовом в інтересах держави, є незаконне, на думку прокурора, вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до якої територіально віднесено с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади - на той час Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції котрого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а отже орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, з метою дотримання справедливого балансу між правами відповідача ОСОБА_3 на мирне володіння і розпорядження своїм майном у формі земельної ділянки та втручанням з боку держави у здійснення ним такого права у належний спосіб, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність, у даному конкретному випадку є невиправданим, такий спосіб захисту прав та інтересів держави буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_3, котрі, у свою чергу, захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такий висновок суду першої інстанції обгрунтовано практикою Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), у яких зазначено три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення.

Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський Суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Важливим є й звернення Європейським Судом з прав людини (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року) уваги на необхідність дотримання у вирішенні питань даної категорії принципу «належного урядування», котрий, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що задоволення позовних вимог прокурора у даній справі, визнання недійсними оспорюваного рішення Верхньосиньовидненської сільської ради Сколівського району Львівської області №421 від 10.10.2008 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №5598421, виданого ОСОБА_3, матиме наслідком позбавлення ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, котре у свою чергу захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі дії суду однозначно будуть становити втручання у зазначене право. У подальшому це призведе до втрати відповідачем ОСОБА_3 права на спірну земельну ділянку, хоча такий не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а саме землевпорядника ОСОБА_4, при передачі йому такої земельної ділянки у власність.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який, враховуючи те, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою на момент прийняття оспорюваного рішення селищної ради не відбулося, і таке розмежування було проведено лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, погодився із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування нерозмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, котра є частиною єдиного масиву площею 10,0 га, була виділена свого часу саме державою в особі виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовується відповідачем ОСОБА_3 та іншими членами садово-городнього товариства належними їм земельними ділянками у цьому масиві за згаданим призначенням.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, є справедливим, а відтак апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11.03.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.