ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» січня 2019 року

м. Харків

справа № 644/6759/18-ц

провадження № 22ц/790/1041/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асавалюк О.О.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1, представник скаржника - ОСОБА_2,

заінтересовані особи - ОСОБА_3, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року в складі судді Ізмайлова І.К.,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_3, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та скасування постанови.

Скарга мотивована тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на його утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 100,00 грн. щомісячно, починаючи з 29 липня 2011 року до вилікування ОСОБА_3 або зміни обставин.

Зазначив, що на виконання цього рішення суду 28 листопада 2011 року Орджонікідзевським районним судом міста Харкова видано виконавчий лист та Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження.

Вказав, що постановою державного виконавця від 19 березня 2016 року в рамках зазначеного виконавчого провадження накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми боргу та оголошено заборону на його відчуження.

Зазначив, що у нього відсутня заборгованість зі сплати коштів перед ОСОБА_3, отже відсутня й необхідність звернення стягнення на його майно, на підставі чого 27 серпня 2018 року ним направлено заяву до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зняття арешту з майна, проте станом на 05 вересня 2018 року заяву не розглянуто, будь-якої відповіді від державного виконавця не надходило, арешт з майна не знято.

Вказав, що в порушення вимог чинного законодавства державним виконавцем не скасовано арешт на його майно, що порушує його права як власника, оскільки вартість квартири, на яку накладено арешт, значно перевищує встановлений розмір аліментів та на неї не може бути звернуто стягнення лише із необхідності дотримання принципу співмірності.

Зазначив, що виконавчий документ підлягає виконанню протягом усього життя ОСОБА_3, а тому постійна наявність арешту майна боржника за умови відсутності у нього заборгованості зі сплати періодичних платежів призводить до порушення його прав, оскільки він не в змозі розпоряджатися власним майном.

Просив визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницької Д.В. щодо невжиття заходів, спрямованих на зняття арешту з майна боржника та скасування заборони його відчуження, накладеного постановою державного виконавця від 19 березня 2016 року у виконавчому провадженні № 47636040; зобов'язати державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницьку Д.В. або іншу уповноважену особу органу державної виконавчої служби зняти арешт та скасувати заборону відчуження, накладені на майно боржника постановою від 19 березня 2016 року у виконавчому провадженні № 47636040.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року скаргу ОСОБА_1 - задоволено, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницької Д.В. щодо невжиття заходів, спрямованих на зняття арешту з майна боржника та скасування заборони на його відчуження, накладеного постановою державного виконавця від 19 березня 2016 року у виконавчому провадженні № 47636040; зобов'язано державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницьку Д.В. або іншу уповноважену особу органу державної виконавчої служби зняти арешт та скасувати заборону відчуження, накладені на майно боржника постановою від 19 березня 2016 року у виконавчому провадженні № 47636040.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою закрити провадження у справі або залишити скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі; не звернув уваги на те, що доказів на підтвердження того, що арештоване майно належить боржнику на праві власності, не надано, так само, як і доказів надходження на рахунок державної виконавчої служби коштів, достатніх для погашення заборгованості за 2017-2018 роки; що у боржника відсутні доходи для придбання майна, він є безробітним; що його клопотання про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження залишено без задоволення та не надано можливості ознайомитись з відзивом державного виконавця і надати відповідь на нього.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що підстав для накладення арешту на майно боржника немає, оскільки заборгованість зі сплати аліментів відсутня, та виконання рішення суду може бути забезпечено у інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на його утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 100,00 грн. щомісячно, починаючи з 29 липня 2011 року до вилікування ОСОБА_3 або зміни обставин.

На виконання зазначеного рішення суду 28 листопада 2011 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Іваницької Д.В. у виконавчому провадженні №47636040 від 19 березня 2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1, та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

27 серпня 2018 року ОСОБА_1 на адресу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області направлено заяву про зняття арешту з його майна у зв'язку із відсутністю заборгованості перед ОСОБА_3

З розрахунку заборгованості по аліментам, складеного головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, вбачається, що станом на 01 вересня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів складає 100, 00 грн., у вересні 2018 року ним сплачено 200,00 грн., станом на 01 жовтня 2018 року заборгованість відсутня.

З довідки №1639 від 11 квітня 2018 року, виданої Харківським міським центром зайнятості, вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітний в Харківському МЦЗ з 03 квітня 2018 року.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення ст.6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п.1 ст.6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободє попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 статті 18 цього Закону встановлено, що виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року, який діяв на час відкриття виконавчого провадження, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року (чинного на момент винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що у разі наявності заборгованості із сплати періодичних платежів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

Згідно частини 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Положеннями частин першої, другої та третьої статті 56 чинного Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

За змістом пункту 7 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів (аліментів), якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

У відповідності до частини другої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Частиною 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Частиною 11 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, виконавець роз'яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів.

Таким чином, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів є підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Такі способи, зокрема, передбачені у статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Матеріали справи свідчать про те, що заборгованості у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 немає.

27 серпня 2018 року ОСОБА_1 на адресу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області направлено заяву про зняття арешту з його майна у зв'язку із відсутністю заборгованості перед ОСОБА_3

Відповідно до пункту 2.8 Порядку роботи з документами в органах виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25 грудня 2008 року № 2274/5 із змінами, зареєстровані в установленому порядку документи розглядаються керівником відділу не пізніше наступного робочого дня з дня надходження кореспонденції до відділу, а документи за рішеннями, що підлягають негайному виконанню, - в день їх надходження. Результати розгляду документів керівником фіксуються в резолюції. Після накладення резолюції керівником відділу документи повертаються діловоду для внесення необхідної інформації до реєстраційних та (або) облікових журналів, у необхідних випадках - для оформлення документів в обкладинку, та не пізніше наступного робочого дня з дня накладення резолюції передаються виконавцям до виконання або на ознайомлення. Документи, отримані безпосередньо керівником відділу на особистому прийомі, передаються на реєстрацію діловоду в день їх надходження.

Проте, відомостей щодо надання державним виконавцем відповіді на вказану заяву матеріали справи не містять.

З розрахунку заборгованості по аліментам, складеного головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, вбачається, що станом на 01 вересня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів складає 100,00 грн., у вересні 2018 року ним сплачено 200,00 грн., станом на 01 жовтня 2018 року заборгованість відсутня.

Таким чином, враховуючи, що на час звернення боржника до органу державної виконавчої служби заборгованість не перевищувала суму платежів за три місяці та у наступному місяці повністю погашена, що є підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника, та виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання доказів на підтвердження того, що арештоване майно належить боржнику на праві власності, та доказів надходження на рахунок державної виконавчої служби коштів, достатніх для погашення заборгованості за 2017-2018 роки, є безпідставними, оскільки із розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за аліментами боржником погашена.

Доказів на спростування зазначеного розрахунку стягувачем не надано.

Не є обгрунтованими посилання ОСОБА_3 на те, що у боржника відсутні доходи для придбання майна, він є безробітним, оскільки перебування боржника на обліку як безробітного не є підставою для накладення арешту на його майно, враховуючи відсутність заборгованості за аліментами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16 січня 2019 року.