Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 350/1227/16-ц

провадження № 61-21842св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 року у складі судді Бейка А. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є міні-трактор «Mahindra fs244».

Того ж дня він оплатив 20 200 грн вартості вказаного транспортного засобу, проте предмет лізингу йому так і не був переданий.

Вважав, що спірний договір не відповідає діючому законодавству, підписаний під впливом обману, є несправедливим, а також під час його оформлення недодержано вимог про нотаріальне посвідчення, а на вимогу розірвати договір та повернути сплачені грошові кошти отримав відмову від відповідача у частині повернення коштів.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 23 червня 2016 року та стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на його користь сплачені за договором 20 200 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рожнятівського районного суду від 16 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 23 червня 2016 року № 004618, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон».

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 . 20 200 грн у порядку застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України через порушення прав позивача, відсутність обов`язкової умови щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, позивача неправомірно та всупереч умовам договору зобов`язано сплатити адміністративний платіж до передачі предмета лізингу у користування та відсутнє обов`язкове нотаріальне посвідчення договору.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Еталон» відхилено, а рішення Рожнятівського районного суду від 16 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив подані сторонами докази, надавши їм належну правову оцінку, та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЛК «Еталон», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у момент підписання договору фінансового лізингу транспортний засіб лізингоодержувачу ще не передається, тому безпідставними є висновки судів, що такий договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Посилаючись на положення статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», вважає, що договір лізингу має бути укладено у простій письмовій формі, без обов`язкового нотаріального посвідчення.

Вказує, що суди невірно застосували правовий висновок Верховного Суду України, оскільки викладений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 висновок суперечить нормам законодавства, тому, вважає, від нього варто відступити.

Посилається на те, що спірний договір не містить несправедливих умов, а висновки судів про зворотне, є безпідставними.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому вказує, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно встановили обставини справи, правильно врахували правову позицію Верховного Суду України, ухваливши судові рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. Зупинено виконання судових рішень до закінчення касаційного прповадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 004618 з додатками, згідно з пунктом 1.1 якого відповідач зобов`язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача предмет лізингу, визначений у пункті 3.1 договору, а він зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами цього договору.

Предметом договору згідно з пунктом 3.1 є трактор марки «Mahindra fs244».

Відповідно до додатку № 1 до договору, вартість предмета лізингу становить 200 000 грн, авансовий платіж - 100 000 грн, щомісячний платіж - 8 333,33 грн, комісія за організацію (10 %) 20 000 грн, комісія за передачу (3 %) - 6 000 грн, що підтверджується копією Додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 23 червня 2016 року № 004618.

23 червня 2016 року ОСОБА_1 здійснив платіж на розрахунковий рахунок ЛК у сумі 20 000 грн, що підтверджується копією квитанції від 23 червня 2016 року № .

Також 23 червня 2016 року ОСОБА_1 здійснив комісійний платіж на розрахунковий рахунок ПАТ «Діамантбанк» за прийняті платежі у сумі 200 грн, що підтверджується копією квитанції від 23 червня 2016 року № .

15 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів.

Листом від 03 серпня 2016 року ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило позивача про те, що договір вважається розірваним із 21 липня 2016 року, одноразова сплата за організацію та оформлення договору під час його укладення у розмірі 20 000 грн поверненню не підлягає згідно з пунктом 12.12 статті 12 договору, яким передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу комісія за організацію цього договору лізингоодержувачу не повертається.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ТОВ «ЛК «Еталон» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Задовольняючи позов у частині визнання договору фінансового лізингу від 23 червня 2016 року недійсним, суди правильно виходили з того, що сторонами порушено вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору лізингу за участю фізичної особи.

Крім того, суди попередніх інстанцій обґрунтованого вважали, що умови договору лізингу: про заміну предмету лізингу в обов`язковому порядку на інший із проведенням нових розрахунків; надання лізингодавцеві прав розривати договір без завчасного попередження лізингоодержувача; про те, що у випадку неможливості здійснити продаж або поставку із поверненням коштів на умовах пункту 12.12., де при розірванні договору лізингоодержувачем незалежно від причин не повертається 20 відсотків від сплати авансових платежів, і зовсім не повертається комісія за організацію договору, є несправедливими у зв`язку з тим, що суперечать принципу добросовісності, і наслідком порушення цього принципу є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, що спричинило шкоду ОСОБА_1 .

Такі висновки судів попередніх інстанції є законними та узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Підстав для відступлення від цієї позиції немає.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не повинні були брати до уваги вказаний правовий висновок Верховного Суду України, є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 360-7 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судами, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Особа, що подала касаційну скаргу, не навела належних обґрунтувань для відступлення від вказаного правового висновку Верховного Суду України. Не встановлено таких підстав й колегією суддів.

Крім того, справи з подібними правовідносинами неодноразово були предметом перегляду Верховним Судом, в яких було враховано вказаний правовий висновок Верховного Суду України та не знайдено підстав для відступлення від нього, зокрема у постановах: від 25 липня 2018 року у справі № 609/1261/16-ц (провадження № 61-23124св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 398/1119/16-ц (провадження № 61-22700св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 405/6039/15 (провадження № 61-900св18), від 20 червня 2019 року у справі № 742/378/16-ц (провадження № 61-8943св18) та багатьох інших.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони побудовані на неправильному тлумаченні представником відповідача норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися й правильно задовольнили позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору фінансового лізингу недійсним і повернення йому сплачених на виконання договору коштів у порядку застосування наслідків недійсності правочину.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець