Справа № 462/3830/18 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/2559/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Бориславського Ю.Л. від 05 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю. Вважає рішення таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. Зазначає, що у мотивувальній частині позовної заяви позивачем вказано яких свідків варто допитати по даній справі, зазначено їх адреси та обставини, які вони можуть підтвердити, однак спрощене позовне провадження не передбачає процедури допиту свідків, тому позивач був позбавлений можливості додатково обґрунтувати свої підстави позову ще такими засобами доказування як покази свідків. Вказує на те, що судом не було враховано норми ст. 372 ЦК України, де встановлена презумпція рівності часток у спільній сумісній власності та за відсутності доказів, які б цю презумпцію спростувати, суд вказав на невизначеність розміру частки, на яку може бути визнано право власності за позивачем після смерті ОСОБА_6 Також, зазначає, що частки співвласників у квартирі, право власності на яку виникло в порядку приватизації є рівними, у зв'язку з чим немає потреби в отриманні додаткового рішення суду про визначення розміру частки за померлим співвласником. Вказує, що спірна квартира була приватизована на чотирьох осіб, які є співвласниками у спільній сумісній власності, а позивач просить визнати право власності на частку, яка належала померлій ОСОБА_6, а саме ј квартири. Також, вказує на те, що судом не застосовано положення ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин, що згідно ч.2 ст. 376 ЦПК України розцінюється як неправильне застосування норм матеріального права. Додатково звертає увагу на те, що співвласник ј частки квартири ОСОБА_6 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1 після її смерті спадкова справа не заводилась, у неї не було дітей чи інших спадкоємців, заповітів не складала та вона не була членом сім'ї позивача, тому правових підстав для набуття права власності на спірне майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 у позивача немає. Також, вказує на те, що у спірній квартирі позивач проживає більше 10 років. Позивачка заволоділа спірною квартирою одразу після смерті ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_6 померла у віці 82 роки, а до часу смерті позивачка з нею проживала, їй постійно допомагала, утримувала її та здійснювала догляд за нею. Крім цього, позивач відкрито користується спірною квартирою та вважала, що оскільки вона фактично вступила в управління та володіння часткою ОСОБА_6 одразу після її смерті, то визнається такою, що прийняла спадщину.

В судове засідання представник відповідача Львівської міської ради не з'явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що вказаний учасник справи повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представника суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки, її представника та відповідачки - на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, а також усних заяв та пояснень учасників справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279, ч.2 ст.247, ст. 81, ч.1 ст.13, ст. 141 ЦПК України, ст.ст. 12, 15, 369, ч.1 ст.344 ЦК України та відмовляючи у задоволенні позову, - виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, загальна площа квартири становить 50,10 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 12.09.1997р. Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, була співвласником даної квартири. Згідно копії паспорта НОМЕР_1 позивач ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 1993 року. Однак, як встановлено судом та підтверджено позивачем, спірна квартира належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, а відтак, частки у праві власності не визначені. Відтак, частка у спірній квартирі, яка могла належати померлій ОСОБА_6 не була виділена та/або визначена у встановленому законом порядку, а також не було визначено порядку користування житловим приміщенням. З урахуванням наведеного, суд не взяв до уваги заяву ОСОБА_4 про визнання позову як достатню та законну підставу для задоволення позовних вимог. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на ј частини квартири АДРЕСА_1 не можуть бути задоволені, оскільки не визначено, на яке саме майно та у якому розмірі може бути визнано право власності за позивачем за набувальною давністю після смерті ОСОБА_6

Колегія суддів вважає, що такі висновки зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають.

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до відповідачів Львівської міської ради, ОСОБА_4, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на ј частини квартири АДРЕСА_1, що належала покійній ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.09.1997 року вказану квартиру було приватизовано та видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на ОСОБА_7 /чоловік позивачки/, ОСОБА_2 /позивачку/, ОСОБА_6 /дружина брата позивачки/ та ОСОБА_8 /донку, відповідачку/. Після смерті ОСОБА_6, у 1999 році, право на спадщину не оформлялося, оскільки спадкоємців, в розумінні ЦК УРСР 1963 р., у неї не було, заповіту вона не складала. Протягом вказаного періоду, а саме з 1999 р. по 2018 р. позивач та її сім'я проживали у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9, після його смерті заведено спадкову справу та жодного спору немає з приводу спадкування ј частки квартири, що належала спадкодавцю на час смерті. З часу смерті ОСОБА_6 виникла правова невизначеність щодо права власності на належну їй ј частки квартири, оскільки відносини спадкування у даному випадку не виникали. Вказала, що добросовісно, відкрито користується спірною квартирою більше 10 років. Відтак, вважає, що єдиним правовим способом захисту прав позивача є визнання права власності на частинку квартири, що належала померлій ОСОБА_6

Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.

П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 добросовісно заволоділа спірною ј часткою квартири (так вона не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, добросовісно помиляючись та вважаючи себе спадкоємцем колишньої власниці вказаного майна ОСОБА_6, дружини брата позивачки), володіє нею з цього часу відкрито та безперервно протягом більш як 19 років, а саме проживає та зареєстрована у спірній квартирі з 1973 року по даний час, здійснює її утримання, сплачує комунальні послуги (будинкова книга, довідка ЛКП «Сигнівка 3» №41 від 17.05.2018 року, ордер на жиле приміщення ГО №009765 виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 21.02.1991 року (а.с. 6, 16-20).

Крім цього, слід вказати, що власник спірного майна померла ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто у такого майна з 1999 року фактично відсутній власник.

Позивачка заволоділа майном без достатніх правових підстав, тобто у ОСОБА_2 у 1999 році були відсутні правові підстави для виникнення права власності в момент заволодіння (договір, спадкування, тощо).

Зокрема, що стосується спадкування, то вона не відносилася до жодної із двох черг спадкоємців померлої згідно ЦК України1963 року, що діяв на час заволодіння ним майном (ст.ст. 529, 530), заповіт померла на її користь не складала, утриманкою, усиновленою нею вона теж не була. Інших підстав для спадкування майна померлої у неї не було.

Крім цього, спадкоємців (правонаступників) у померлої немає, спадкова справа не заводилася.

Також, майно фактично повинно було перейти до держави (ст. 555 ЦК УРСР), і тому відповідно позивачка не могла успадкувати вказане майно у порядку ЦК України 2004 року, умовно як спадкоємець померлої четвертої черги (ст. 1264 ЦК України п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Однак жодних дій уповноважені органи з приводу реєстрації державної чи комунальної власності на вказане майно не вчиняли, відповідач Львівська міська рада стосовно задоволення позову не заперечувала.

Зважаючи на вказане у ОСОБА_2 є всі підстави для звернення до суду з таким позовом в порядку ст. 344 ЦК України, такий правильно пред'явлено, зокрема, і до Львівської міської ради за відсутності зареєстрованого власника майна та його правонаступників та підлягав до задоволення з врахуванням також і того факту, що інші співвласники померлий нині чоловік позивачки ОСОБА_7 з таким позовом за життя не звертався, а залучена до участі як співвідповідачка донька ОСОБА_4, що теж могла б претендувати на вказане майно в порядку ст. 344 ЦК України, - позов визнала.

Рішення ж суду про відмову в такому позові слід скасувати з ухваленням нового про задоволення позову. Вказаним слід визнати обґрунтованою та задовольнити апеляційну скаргу.

Висновки суду про те, що майно належить до спільної сумісної власності і частки у такому не визначені, що відповідно унеможливлює вирішення питання про задоволення позову слід вважати помилковими, оскільки частки співвласників у спільній сумісній власності слід вважати рівними (ст. 372 ЦК України) і формальне не визначення часток у спільному майні не може бути перешкодою у вирішення даного спору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, ч.1 п.2, 376, ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра