Справа № 202/2315/18
Провадження № 2/202/254/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 листопада 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у травні 2018 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 08 травня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 485560 грн. 00 коп., що еквівалентно 11522,00 Євро та 5116,00 дол. США, підтверджується розпискою. Позика підлягає поверненню у строк до 30 травня 2017 року. Однак зазначений обов`язок відповідачем не було виконано. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_4 здійснили через сестру позивача ОСОБА_5 , повернення частини боргу у розмірі 2200,00 дол. США, про що сторони підписали відповідну розписку від 21.07.2017 року. З урахуванням повернутої частини коштів ОСОБА_4 в рахунок боргу ОСОБА_2 загальний борг станом на 04.05.2018 року складає 428536 грн. 00 коп. Просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на його користь борг за договором позики в розмірі 428536 грн. 00 коп. та судові витрати по справі в розмірі 4285 грн. 36 коп., а всього 432821 грн. 36 коп.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2018 року, справа розподілена судді Волошину Є.В., провадження у справі було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошина Є.В. від 25.05.2018 року.

04.09.2018 року представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 надано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. Вказав, що ОСОБА_3 намагається повторно отримати рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, але в перерахунку під інший відсоток, оскільки вже ухвалювались рішення за договорами позики. Коштів за даною розпискою він не отримував. Написання розписок було формальністю, адже договір позики був укладений 25.02.2008 року між ним та матір`ю позивача ОСОБА_7 , відповідно до якої він отримав кошти в розмірі 597 Євро та 800 дол. США, під 2,5% річних. Після смерті ОСОБА_7 всі питання щодо повернення боргу він вирішував з її сином ОСОБА_3 . Він систематично сплачував відсотки за договором позики, а в 2014 році, коли курс долара став нестабільний, він перестав сплачувати борг, в зв`язку з відсутністю коштів. Просив в позові відмовити.

13.08.2018 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 надано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала.Зазначила, що про існування даного договору позики, укладеного її чоловіком з позивачем по справі вона не знала і навіть не здогадувалася. Згоду на укладання договору не надавала. Даний договір не був укладений в інтересах сім`ї. Кошти, які мав отримати чоловік за договором позики вона не бачила, а тому, в інтересах сім`ї та на потреби сім`ї, зазначена сума не витрачалася. Ніякого рухомого та нерухомого майна подружжя не купувало та навіть не було намірів купувати, ніяких підстав брати позику в такому розмірі для сімейних потреб не було. Вважає себе неналежним відповідачем по справі. Просила в позові відмовити.

Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року, справа розподілена судді Слюсар Л.П.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав зазначених в відзиві на позов.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, допитавши свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 травня 2017 року відповідач ОСОБА_2 надав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 485560 грн.00 коп., що еквівалентно 11522 Євро та 5116 дол. США, які зобов`язується повернути до 30 травня 2017 року. Написано власноручно та підписано 08 травня 2017 року.

Відповідно до розписки від 21.07.2017 року ОСОБА_4 передала частину боргу свого чоловіка ОСОБА_2 в розмірі 2200 дол. США. Гроші передані ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі Свідоцтвом про укладання шлюбу Серія НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_10 24 червня 1980 року зареєстрували шлюб, в Відділі ЗАГС Московського району м. Київ, актовий запис №1080, прізвище дружини після одруження « ОСОБА_11 ».

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.

З наявної в матеріалах справи розписки від 08.05.2017 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг позивачу ОСОБА_3 до 30.05.2017 року.

Судом враховується, що вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача ОСОБА_2 .

Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано розписку від 08.05.2017 року.

Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання ОСОБА_2 боргового зобов`язання перед ОСОБА_3 .

Суд критично відноситься до тверджень відповідача, що по даній розписці кошти не отримував, оскільки це спростовується доказами по справі, а саме: оригінал розписки від 08.05.2017 року.

Розписка ОСОБА_2 констатує факт одержання грошових коштів, передбачає їх повернення у визначений строк 30 травня 2017 року та вказує на безоплатний характер позикових зобов`язань.

Таким чином, розписка ОСОБА_2 є доказом укладення між ним та ОСОБА_3 договору позики.

Належних доказів, які б спростовували позовні вимоги відповідачем суду не надано.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Оскільки відповідач ухиляється від виконання свого зобов`язання та повернення суми коштів позивачу, то враховуючи викладене, суд доходить висновку що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача борг в розмірі 428536 грн. 00 коп.

Щодо солідарного стягнення боргу як чоловіка ОСОБА_2 та з дружини ОСОБА_4 , то в судовому засіданні встановлено, що у розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика та що зазначена сума була використана в інтересах сім`ї. Так, жоден із допитаних в судовому засіданні свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не надав суду показів щодо витрат отриманих коштів за договором позики в інтересах сім`ї.

Суд критично відноситься до показів свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про те, що кошти були взяті для ремонту заміського будинку, оскільки свідками не повідомлено джерело інформації, а факт того, що ОСОБА_5 передавав кошти на погашення боргу через дружину не підтверджує факт використання коштів в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

В судовому засіданні не встановлено, що внаслідок укладення договору позики ОСОБА_2 виникло зобов`язання в інтересах сім`ї.

Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для солідарного стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача.

Керуючись: ст.ст. 65, 73 СК України, ст. ст. 15, 16, 202, 207, 526, 541, 545, 610, 626, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 78, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) борг за договором позики в розмірі 428536 грн. 00 коп. та судові витрати по справі в розмірі 4285 грн. 36 коп., а всього 432821 грн.36 коп. ( чотириста тридцять дві тисячі вісімсот двадцять одна грн. 36 коп.)

В частині стягнення боргу з ОСОБА_4 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 02 грудня 2019 року.

Суддя Л.П. Слюсар