Справа № 558/690/18
номер провадження 2/558/13/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року Демидівський районний суд

Рівненської області

в складі:

одноособово суддя Олексюк А.О.,

секретар судових засідань Свереп'юк А.М.,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Панчини П.Є.,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Шевчука В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, до Демидівської селищної ради, Демидівського району Рівненської області та до приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєвої Алли Володимирівни, про визнання права на частину житлового будинку з надвірними будівлями та внесення змін до державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Демидівської селищної ради та до приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєвої Алли Володимирівни про визнання за ним ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 набуття права на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1. Крім того, просить зобов'язати приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєву Аллу Володимирівну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 внести зміни в запис про право власності № 27636614 від 22.08.2018 року, де в графі Розмір частки записати Ѕ.

Обгрунтовуючи свій позов позивач вказав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Рівне. 21 жовтня 1974 року ОСОБА_4 та його батько - ОСОБА_8 усиновили його та він став проживати разом з ними в с.Перекалі, Демидівського району.

Як батьки, так і позивач від народження проживали в будинку діда по лінії батька, що знаходиться по вул.Перштотравневій, 26 в с.Перекалі. Будинок мав статус на той час колгоспного двору.

Вважає, що має право на частину будинку, як член колгоспного двору. Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. За таких обставин вважає, що оскільки дід та батько померли, право на нерухоме майно мало б виникати із законодаства, яке регулює спадкування. Позивач подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, оскільки є спадкоємцем першої черги за законом та фактично прийняв спадщину, так як на час її відкриття проживав разом із спадкоємцем. На даний час склалися обставини, за яких позивач іншого житла не має, так як проживав на тимчасово окупованій території Луганської області, де мав квартиру, яка внаслідок бойових дій знищена повністю. Можливості повернутися у місто, де проживав раніше немає, оскільки там ведуться бойові дії.

Позивач також вказує, що його звернення до суду викликано тим, що його мати ОСОБА_4 на даний час зареєструвала за собою повністю право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в реєстратора приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу.

Позивач вказує на те, що до правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються непрацездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включаються час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

За таких обставин позивач вважає, що має право на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями, як член колгоспного двору та на Ѕ частку від 1/3 частини, яка належала його покійному батьку в порядку спадкування, як спадкоємця першої черги за законом, а всього на Ѕ частину спірного житлового будинку.

Під час розгляду справи в суді позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Панчина П.Є. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач суду пояснив, що з часу свого усиновлення, тобто з 1974 року проживав разом зі своїми батьками в АДРЕСА_1. По закінченню школи, з 1987 по 1990 рік навчався в Демидівському СПТУ-25 за професією тракторист-машиніст широкого профілю. Після закінчення училища пішов працювати в колгосп "Україна" Демидівського району трактористом, де пропрацював до 1994 року. Оскільки колгосп почав розпайовуватися і не стало роботи в колгоспі, він поїхав до рідного брата своєї матері в Луганську область, де влаштувався на шахту і пропрацював там 25 років. Отримавши пенсію, в січні 2016 року приїхав до матері на її прохання, оскільки вона почала хворіти, щоб її доглядати. В лютому 2017 року за згодою своєї мами прописався в будинку. Його батько помер в ІНФОРМАЦІЯ_5 Спадкову справу він відкрив в 2018 році, як спадкоємець першої черги по закону, оскільки проживав із спадкоємцем однією сім'єю на момент його смерті. Його батько ОСОБА_8 при житті працював в колгоспі та був головою колгоспного двору. Їх будинок відповідно до погосподарської книги сільської ради відносився до суспільної групи колгоспний двір. Даний будинок будувався на місці старої хаті, яка ще належала дідові і був закінчений будівництвом ще в 1963 році. Пізніше ще добудовувався погріб та літня кухня. Оскільки він проживав в даному будинку до 1994 року та своєю працею та коштами підтримував дане господарство, після навчання в училищі з 1990 року також працював разом з батьками в колгоспі, його дід також працював в колгоспі, то вважає що набув своє право на частку в майні колгоспного двору і не втратив її станом на 1991 рік. В нього з матір'ю ОСОБА_4 завжди були хороші відносини, однак останнім часом відносини стали напружені і його мама звернулася до суду з позовом про скасування усиновлення та виселення його з будинку без права надання іншого житла. Йому стало відомо, що матір на сьогодні повністю зареєструвала даний будинок на своє ім'я у реєстратора, тому він не може оформити своє право власності на частину будинку у нотаріуса, вона усно йому відмовила. Він, окрім цієї хати , немає іншого житла, оскільки в квартирі його дружини проживають її діти, а його квартира зазнала руйнувань в Луганській області. Дані обставини змусили його подати до суду даний позов.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала. ЇЇ представник Шевчук В.М., надав відзив на позов, зазначивши в ньому наступне. ОСОБА_2 стверджує, що від дня свого народження проживав в будинку діда по АДРЕСА_1. Однак це не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_6, а був усиновлений 21.10.1974 року, тобто через 3 роки 10 місяців після його народження. Тому твердження позивача, що він проживає в будинку за вище вказаною адресою з дня свого народження є помилковим. Також представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Шевчук В.М. вважає, що позивач ОСОБА_2 не надав жодних документів, які підтверджують факт належності будинку до колгоспного двору. Крім того, позивачем не надано жодного доказу, який би міг свідчити, що ОСОБА_2 був членом колгоспного двору та брав участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Викликає сумнів також твердження позивача про те, що його квартира була зруйнована війною, так як активні бойові дії в напрямку, де знаходиться житло ОСОБА_2 велися в період 2014-2015 років, а позивач переїхав до матері в жовтні 2016 року. Доказів того, що власна квартира в Луганській області зазнала пошкоджень і стала неможливою для подальшого проживання позивач не навів.

Представник відповідачки ОСОБА_4 вважає, що ОСОБА_4 є єдиним законним власником будинку по АДРЕСА_1. Просить у задоволенні позову відмовити.

Під час розгляду справи в суді відповідачка ОСОБА_4 та її представник - адвокат Шевчук В.М. позовні вимоги не визнали та ОСОБА_4 суду пояснила, що даний будинок повністю належить їй і вона є єдиним власником даного будинковолодіння, що підтверджує витяг про реєстрацію права власності. Вона сама будувала даний будинок, брала на роботі позику в сумі 1000 карбованців на той час та виплачувала її. Всі кошти витрачалися на будівництво. Вона з чоловіком перебували в шлюбі з 1954 року. Її чоловік ОСОБА_8 був інвалідом першої групи по зору, отримував пенсію 12 крб. на той час. Син ОСОБА_2 є усиновленою дитиною, участі в будівництві будинку не брав. Після закінчення школи він дійсно навчався в Демидівському СПТУ з 1987 по 1990 роки, отримав професію тракториста і пішов працювати в колгосп "Україна" трактористом, де пропрацював до 1994 року. Після того поїхав до рідного брата в Луганську область, де став працювати на шахті, постійно приїжджав додому. З 2016 року переїхав проживати до неї разом з дружиною. Відносини останнім часом стали напружені. Вона заперечує щодо того, що її син ОСОБА_2 набув право на частину будинку, оскільки участі в його будівництві не приймав та коштів своїх ніяких не вкладав. Відповідно до рішення правління колгоспу від 20.10.1965 року їй було виділено земельну ділянку під будівництво. Вона з чоловіком працювали в колгоспі. Старий дідовий будинок мав статус колгоспного двору, а новий не мав. Після смерті свого чоловіка в 1993 році вона проживала в будинку сама, тому зареєструвала своє право власності повністю на себе.

Представник відповідача Демидівської селищної ради - Ремез Алінтин Леонтійович позовні вимоги визнав повністю, надаючи пояснення як відповідач та свідок, суду пояснив, що будинковолодіння ОСОБА_4 за адресою с. Перекалі, вул. Першотравнева, 26 , Демидівського району відносилося згідно погосподарської книги Княгининської сільської ради за 1991-1995 роки до суспільної групи колгоспний двір, де до 1993 року головою колгоспного двору записаний батько позивача ОСОБА_8, після його смерті стала ОСОБА_4 До 1994 року в даному господарстві проживав їх усиновлений син ОСОБА_2, який в подальшому виїхав в Луганську область на роботу, про що зроблено відповідний запис в погосподарській книзі про вибуття його з господарства. На його думку він був членом колгоспного двору та є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_8, тому має право на частину житлового будинку за вказаною адресою. Хто будував цей будинок він не знає, однак знає що ОСОБА_4 проживала зі своїм чоловіком до дня його смерті однією сім'єю та разом з ними проживав їх усиновлений син ОСОБА_2 Вони всі працювали у свій час в колгоспі " Україна" до його розпаювання. За час проживання однією сім'єю у них іншого житла не було, крім даного будинку.

Відповідач приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Моісєєва Алла Володимирівна позов не визнала та пояснила , що 27.08.2018 року нею було зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі поданих нею документів, зокрема довідок Княгининської сільської ради. Документи були належними, тому вважає, що жодних порушень з її сторони вчинено не було і вона ніяких прав позивача на це майно не порушила. Відзив на позов не подала. У подальшому відповідач звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги не визнає /а.с.89/.

Заслухавши пояснення сторін, та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, повно та об"єктивно дослідивши докази по справі та оцінивши їх, суд приходить до наступних висновків.

Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих учасниками справи.

Під час підготовчого судового засідання за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Шевчука В.М. вирішувалось питання про зупинення провадження по даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про скасування усиновлення. Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року у задоволенні даного клопотання було відмовлено /а.с.57-58/.

Під час розгляду справи в суді представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Шевчук В.М. та представник позивача - адвокат Панчина П.Є. також заявляли клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи /а.с.67-69, 91-93/, клопотання про допит свідків та витребування доказів /а.с.70-71/.

Інші сторони (їх представники) заяв та/чи клопотань не подавали.

Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, тощо.

Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Демидівської селищної ради Рівненської області № 758 від 18 жовтня 2018 року житловий будинок в АДРЕСА_1, згідно запису з погосподарської книги НОМЕР_2 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № 356 зареєстрований на ім'я ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року /а.с.18/. Згідно довідки Демидівської селищної ради Рівненської області № 759 від 18 жовтня 2018 року ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року на момент смерті проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з сім'єю: дружина - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_2 /а.с.19/. З оглянутої в судовому засіданні оригіналу погосподарської книги НОМЕР_2 Княгиниської сільської ради за 1991-1995 роки (ст.78-79/ вбачається, що житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в с. Перекалі, Демидівського району відноситься до суспільної групи колгоспний двір. Станом на 15 квітня 1991 року (до набрання чинності Законом України "Про власність") членами цього колгоспного двору були: ОСОБА_8 - голова двору, ОСОБА_4 - дружина та ОСОБА_2 - син.

Відповідно до положень ч.1 ст. 120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" до правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про власність", застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема:

- право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні;

- розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

- згідно зі ст.4 Постанови ВРУ «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року.

Як вбачається з пояснень позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_4 позивач по закінченню школи, з 1987 по 1990 роки навчався в Демидівському СПТУ-25 за спеціальністю тракторист- машиніст, а з 1990 року пішов працювати в колгосп " Україна" трактористом.

Позивачем було подано до суду довідки Демидівського ВПУ № 25 від 27.11.2018 року № 800/11-02 про те, що ОСОБА_2 дійсно навчався в Демидівському СПТУ-25 (на даний час Вище професійне училище № 25 смт.Демидівка з 01.09.1987 року (наказ № 40-К від 01.09.1987 р.) по 01.07.1990 року (наказ № 13-К від 30.06.1989 р.) за професією "Тракторист-машиніст широкого профілю" /а.с.50/. Однак, дані докази суд не може взяти до уваги, оскільки вони подані з порушенням вимог ст.83 ЦПК України, на що звертає увагу представник відповідачки Шевчук В.М. Хоча сам факт навчання ОСОБА_2 в цей період в Демидівському СПТУ-25 визнається відповідачкою ОСОБА_4

Як вбачається з архівних довідок № 13/04-01 від 20.11.2018 року та НОМЕР_2/04-01 від 30.11.2018 року, виданих архівним відділом Демидівської РДА, ОСОБА_2 працював в колгоспі "Україна" смт.Демидівка з травня 1990 року по грудень 1994 року та має обліковані виходи /а.с.51 та зв.ст. а.с.51/.

З пояснень свідка ОСОБА_10 вбачається, що дані довідки було видано на підставі оригіналів книг по оплаті праці та обліку трудового стажу за 1990-1994 роки, що перебувають на зберіганні в архівному відділі. Відповідно до протоколу №10 рішень правління колгоспу "Україна" від 13.07.1990 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу трактористом.

З пояснень свідка ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_2 дійсно працював в колгоспі " Україна" трактористом. Він у свій час працював секретарем сільської ради, а пізніше головою сільської ради. В сільській раді велася одна погосподарська книга, в якій робилися відповідні записи про членів господарств, до якої суспільної групи відносилося господарство та інше. За які кошти сім'я ОСОБА_2 будували будинок він не знає. Знає, що ОСОБА_4 брала на роботі позику, коли будувалися.

Даними доказами не підтверджуються підстави втрати чи припинення права ОСОБА_2 на частку в майні, як члена колгоспного двору, зокрема в будинку, що по АДРЕСА_1.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_12 на сьогодні є єдиними членами колгоспного двору по АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_8 був головою колгоспного двору за вище вказаною адресою.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належить до суспільної групи «колгоспний двір». Позивач ОСОБА_2, відповідачка ОСОБА_4 є членами колгоспного двору , покійний ОСОБА_8 був членом колгоспного двору, вони не втратили право на частки в ньому, а тому суд визнає те, що позивач має право спільної часткової власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку з господарськими та надвірними спорудами, як частку в майні «колгоспного двору».

До сьогодні ніхто із членів колгоспного двору не звертався до суду з позовом про зменшення розміру часток членів колгоспного двору.

Щодо позиції позивача в частині визнання за ним права на Ѕ частку від 1/3 частини будинку з господарськими будівлями, що по АДРЕСА_1, яка належала його покійному батькові ОСОБА_8 в порядку спадкування за законом, то суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, як члену колгоспного двору належало право на 1/3 вищевказаного будинковолодіння. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому на законних підставах майно.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 /а.с.10/.

При вирішенні даного спору суд застосовує до спірних правовідносин положення ст.ст. 524, 525, 534, 549 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18 липня 1963 року (з наступними змінами), що діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 та її прийняття позивачем ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18 липня 1963 року (з наступними змінами, що діяв на час виникнення правовідносин) часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Частини 1 та 2 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18 липня 1963 року (з наступними змінами) визначали, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18 липня 1963 року (з наступними змінами) передбачала, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа першої черги належать також дитина померлого, яка народилась після його смерті.

Згідно свідоцтва про усиновлення серії НОМЕР_4 позивач був усиновлений ОСОБА_13 та ОСОБА_12 /а.с.9/.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_8 та ОСОБА_12 /а.с.12/.

Ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР передбачала, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Дослідженими доказами по справі, встановлено, що позивач ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_8, шляхом володіння, користування майном померлого, оскільки на день смерті проживав з ним /а.с.17/.

Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 52716223, після смерті ОСОБА_8 заведено спадкову справу /а.с. 11/.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, дослідженими доказами по справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 у порядку та строки, передбачені ст.ст. 524, 549 Цивільного кодексу Української РСР, що діяв на час виникнення правовідносин, прийняв спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_8 мав право на 1/3 частку житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями, що по АДРЕСА_1.

Крім позивача, спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 є його дружина ОСОБА_4

Інших спадкоємців, які прийняли б спадщину після смерті ОСОБА_14 не встановлено.

Отже позивач та відповідачка ОСОБА_4 набули в рівних частках по Ѕ частці кожен на 1/3 частину житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_8.

Таким чином право позивача, як спадкоємця за законом, на Ѕ частку в 1/3 частині житлового будинку, з прилеглими до нього будівлями, який належав його покійному батькові ОСОБА_8, знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.

Отже, позивач ОСОБА_2 набув право на Ѕ частину житлового будинку з надвірими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, з яких право на 1/3 частку, як член колгоспного двору та 1/2 частку від 1/3 частини, як спадкоємець за законом після смерті батька.

Щодо позовної вимоги позивача в частині зобов'язання приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєву Аллу Володимирівну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 внести зміни в запис про право власності № 27636614 від 22.08.2018 року, де в графі Розмір частки записати Ѕ, суд приходить до наступного.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135508445 від 27.08.2018 року за ОСОБА_12 зареєстровано право власності на цілий житловий будинок з прилеглими до нього будівлями, що по АДРЕСА_1 /а.с.8/.

Так як, згідно даного Витягу вбачається, що ОСОБА_4 є власником вище вказаного спірного будинку, а судом позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на Ѕ частку даного будинку задоволено повністю, то відповідно суд рахує за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача і в частині зобов"язання державного реєстратора внести зміни в запис про право власності на будинок № 27636614 від 22.08.2018 року щодо власності ОСОБА_4, зменшивши її частку на Ѕ.

Позивач у позовній заяві посилається на ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 19, 23, 27, 184 ЦПК України. Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованими.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені докази по справі та вказані правові норми, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача ОСОБА_2 та наявність законних підстав для їх задоволення.

Вимог про стягнення судових витрат позивач не заявляв та просив суд залишити судові витрати за рахунок позивача.

Відповідно до ст.ст. 524, 525, 534, 549 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18 липня 1963 року (з наступними змінами) та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1) до ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_1), до Демидівської селищної ради ( місце знаходження: смт.Демидівка, вул.Миру,21, Рівненської області, ) та до приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєвої Алли Володимирівни ( місце знаходження: АДРЕСА_3), про визнання права на частину житлового будинку з надвірними будівлями та внесення змін до державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаціний номер НОМЕР_1, набуття права на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1

Зобов"язати приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Моісєєву Аллу Володимирівну (місце знаходження АДРЕСА_3) внести зміни в запис про право власності № 27636614 від 22.08.2018 року, щодо власності ОСОБА_4, зменшивши її частку на 1/2.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 березня 2019 року

Суддя: