Справа № 425/3885/18
Провадження № 22-ц/810/738/19
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Єрмакова Ю.В. (суддя-доповідач), Авалян Н.М., Яреська А.В.,
за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Зоря»
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Луганського апеляційного суду
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Зоря»
на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року ухвалене у складі судді Романовського Є.О. в м. Рубіжне Луганської області
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Зоря»» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позову
У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Зоря»» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначив, що з 08.05.2017 року він працював на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря».

30.05.2018 року уклав контракт строком на три роки з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби в збройних силах України та повідомив про це відповідача. В період перебування у черговій відпустці з 12.11.2018 року по 26.11.2018 року відповідач повідомив позивача в телефонному режимі про звільнення останнього, а також йому була видана його трудова книжка та копія наказу № 947к від 08.08.2018 року, в якому зазначено, що позивача звільнено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд:

-поновити йому строк звернення до суду за захистом свого порушеного права;

-скасувати наказ ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» від 08.08.2018 року № 974к про звільнення його з посади слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ;

-поновити його на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» з 28.05.2018 року.

-стягнути з ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 28.05.2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» від 08.08.2018 року № 974к про звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом на п. 3 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» з 28 травня 2018 року. Стягнуто з Товариства з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в період з 28 травня 2018 року по 09 липня 2019 року включно у розмірі 98 609 (дев`яносто вісім тисяч шістсот дев`ять) гривень 38 копійок (з відрахуванням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів).

Вирішено питання щодо судових витрат.

В обґрунтування рішення, суд першої інстанції послався на ст. 21, 36, 119 КЗпП України, а також на ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» де передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Також, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період. За висновками, викладеними у рішенні Вищого адміністративного Суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14 у справі за позовом до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Враховуючи викладене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року.

Оскільки встановлено, що особливий стан в країні діє дотепер і рішення про його припинення не виносилося, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення відповідача про звільнення позивача з роботи у зв`язку з тим, що на момент укладання ним контракту про проходження військової служби в Збройних силах України особливий період не діяв, є невірним.

Отже, дослідивши наявні у справі докази суд дійшов висновку, що позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано. На час дії контракту, як військовослужбовець, ОСОБА_1 користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з даним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Зоря» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Зоря».
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводами апеляційної скарги є те, що при винесенні оскаржуваного рішення судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, неправильно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, дана їм неправильна оцінка.
Скаржник зазначає, що оскільки позивач добровільно, за власним бажанням (особистим волевиявленням) вступив на військову службу, уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України строком на три роки, не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду, гарантії визначені в ч.3 ст. 119 КЗпП України на нього не поширюються.
Також, скаржник зазначає, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, а також те, що законом не визначеного чіткого порядку припинення особливого періоду, а також те, що особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
До того ж скаржник звертає увагу на те, що позивачем був пропущений місячний строк для звернення до суду, однак суд першої інстанції не прийняв це до уваги та без законних підстав поновив цей строк.
(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року відкрито провадження по справі, сторонам по справі роз`яснювалося право на подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.
Від представника позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, де представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року справу було призначено до апеляційного розгляду.
Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, його інтереси представляв представник ОСОБА_2 , інтереси відповідача представляв представник (адвокат) Свистун Геннадій Валерійович.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на положення ст. 21, 36, 119 КЗпП України, а також на ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію" та виходив з того, що особливий стан в країні діє дотепер і рішення про його припинення не виносилося, а тому рішення відповідача про звільнення позивача з роботи з підстав п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України є незаконним, а тому наявні підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому суд зазначив, що позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано. На час дії контракту, як військовослужбовець, ОСОБА_1 , користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.
Судом встановлено, щоОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с.6-8).

З 08.05.2017 року позивач займав посаду слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря».

30.05.2018 року ОСОБА_1 уклав контракт строком на три роки з Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, що також підтверджується витягом з наказу № 252 командира військової частини № НОМЕР_1 від 30.08.2018 року та довідкою, наданою 07.06.2018 року військовою частиною № НОМЕР_1 .

Зазначені документи були направлені на адресу відповідача для відома 01.08.2018 року вихідний № 2/903 та отримані представником останнього 07.08.2018 року вхідний № 63 (а.с.11-12, 40, 41-42, 43, 44).

29.05.2018 року на адресу ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» направлено повідомлення про направлення ОСОБА_1 , 1964 року народження, на військову службу за контрактом до 169 Навчального центру ЗСУ (смт. Десна, Чернігівської області) (а.с.107).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2018 року № 125 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, встановлено оклад за посадою 2 470 грн. на місяць, шпк «солдат», а згідно витягу з наказу № 207 ОСОБА_1 направлено механіком-водієм механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , ВОС-121259А (а.с.97, 98).

Відповідно до відомостей трудової книжки Серія НОМЕР_3 від 11.05.2017 року та наказу ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» від 08.08.2018 року № 974к, ОСОБА_1 на підставі п.3 ст. 36 КЗпП звільнено, з вказаним рішенням останнього, відповідно до особової картки працівника, було повідомлено 12.11.2018 року, що підтверджується його підписом (а.с.10, 13, 36, 37).

12.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» із заяво про отримання своєї трудової книжки (а.с.38).

09.08.2018 року за № 217-4349 ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про необхідність з`явитися до ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» за кінцевим розрахунком та отриманням трудової книжки у зв`язку із звільненням 28.05.2018 року, вказаний лист повернувся на адресу відправника за закінчення встановленого строку зберігання, оскільки з невідомих причин не було вручено адресату, що підтверджується конвертом та роздруківкою з сайту Укрпошти (а.с.33-35).

Згідно довідки № 214-22, виданої 02.01.2019 року ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря», ОСОБА_1 , у зв`язку з його звільненням 28.05.2018 року, 06.06.2018 року була здійснена виплата на картку банку «Кліринговий дім» у розмірі 1 928,25 грн., та нарахована премія: 27.06.2018 року у розмірі 907, 06 грн., 06.07.2018 року 158,58 грн, яка також зараховано на картку банку «Кліринговий дім» (а.с.39).

Згідно довідки ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» від 16.11.2018 року № 214-6438, сукупний дохід ОСОБА_1 з 01.03.2018 року по 28.05.2018 року включно становить 20 729,64 грн. (а.с.15).

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 та витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 № 252 від 30.08.2018 року, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 з 30.10.2018 року по теперішній час на посаді механіка-водія механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону, ВОС-121259А (а.с.106, 111).

Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 № 252 від 30.08.2018 року, ОСОБА_1 в період з 12 по 26.11.2018 року перебував у щорічній основній відпустці за 2018 рік (а.с.110).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.
Судова колегія погоджується з нормами права, які були застосовані судом при вирішенні вказаної справи.
Відповідно до положень статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Так, в силу ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, крім іншого є, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно ст. 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 577/203/17-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 631/1919/16-ц, від 25 липня 2018 року в справі № 761/33202/16-ц, від 04 лютого 2019 року в справі № 426/11214/17.
Як вже було зазначено вище, позивач з 08.05.2017 року займав посаду слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря».

30.05.2018 року позивач добровільно взяв на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних Силах України і підписав контракт з Міністерством оборони України: військовою частиною НОМЕР_1 про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України протягом строку контракту (три роки), а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту та 28.05.2018 року на підставі наказу № 974к був звільнений відповідачем з роботи у зв`язку із проходженням військової служби у Збройних силах України осіб рядового складу згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У листі Міністерства оборони України від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Стаття 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію та штати мирного часу.

Зі змісту контракту, який укладений ОСОБА_1 30.05.2018 року вбачається, що контракт діє протягом трьох років, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 та частиною восьмою статті 26 Закону України " Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України.

На цей час відповідних рішень Президентом України не приймалося.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано, а тому на час дії контракту, як військовослужбовець, ОСОБА_1 користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України, у зв`язку з чим відсутні підстави для звільнення останнього за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, а тому у суду першої інстанції були підстави для задоволення позову.

Доводи скаржника про те, що позивач уклав контракт строком на три роки та в контракті не зазначено, що контракт укладається до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, тобто не під час дії особливого періоду та не під час мобілізації, не є слушними, оскільки, як було встановлено вище на даний час діє особливий період, позивач уклав контракт з військовою частиною НОМЕР_1 про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України протягом строку контракту (три роки), а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту, тобто з пролонгацією зазначеного контракту з підстав, зазначених вище.

Доводи скаржника про те, що на час призову позивача на військову службу особливий період в Україні не діяв, а тому визначені у статті 119 КЗпП України гарантії не могли і не можуть бути застосовані до позивача , не заслуговують на увагу, оскільки гарантії, передбачені частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України надаються як особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, так і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом, при цьому з 17 березня 2014 року в Україні діє особливий період.

Підстав вважати, що в Україні закінчився особливий період на час укладення з позивачем контракту з урахуванням наведеного вище, не має.

Інші доводи апеляційної скарги фактично дублюють доводи які були викладені у заперечені на позовну заяву, з приводу чого судом першої інстанції надані висновки, з якими судова колегія погоджується.

Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України та безпідставного його поновлення судом першої інстанції, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для його поновлення.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За положеннями ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Зазначена норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися у кожному випадку, залежно від конкретних обставин.
Суд зауважує, що як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Судом встановлено, що звільнення позивача відбулося 28.05.2018 року, повідомлення про звільнення за п. 3 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_1 направлено 10.08.2018 року, однак трудову книжку та наказ про звільнення він отримав 12.11.2018 року, коли знаходився в щорічній черговій відпустці (а.с.110), а до суду з позовом про поновлення на роботі позивач вперше звернувся 16.11.2018 року (а.с.56-57), однак ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.12.2018 року даний позов йому було повернуто на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України та вказану ухвалу 10.12.2018 року направлено на адресу позивача, яку він отримав 11.12.2018 року (а.с. 56-58, 108-109) та вже 17.12.2018 року від імені позивача до суду з вказаним позовом повторно звернулася його представник.
Встановлені вище обставини у їх сукупності свідчать про те, що позивач після отримання наказу про звільнення та трудової книжки в межах строку, передбаченого частиною першої статті 233 КЗпП України, вживав необхідних заходів для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
Доводи скаржника про те, що з 30.11.2018 року у позивача був представник за первісним позовом, який міг вчасно звернутися з позовом до суду, та не надання позивачем та представником позивача до суду будь-яких доказів неможливості своєчасного звернення до суду, а також щодо обмеження спілкування або листування з 12.11.18 по 12.12.2018 р., не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції оцінені вказані вище обставини у їх сукупності, та ці обставини свідчать про наявність підстав для поновлення строку для звернення до суду.
При цьому слід зазначити, що згідно з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 № 252 від 30.08.2018 року в період з 12 по 26.11.2018 року позивач знаходився у відпуски, після якої знаходився поза межами області, оскільки з 26.11.2018 року Указом Президента України №393/2018 від 26.11.2018 року був введений воєнний стан на території України, що також свідчить про причини, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду, а тому у суду першої інстанції були підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом.
Посилання скаржника на те, що ухвала суду про повернення позовної заяви з підстав положень ч.3 ст. 185 ЦПК України не була оскаржена протягом встановленого строку, а представником був поданий новий позов, не є слушним, оскільки це є правом позивача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об`ємі з`ясував права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також поясненнями сторін.

Щодо суті апеляційної скарги
У апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 383,384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Зоря» залишити без задоволення.
Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови 2 грудня 2019 року.

Головуючий Ю.В. Єрмаков

Судді: Н.М. Авалян

А.В. Яресько