КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 752/9576/18

провадження № 22-ц/824/1073/2019

17 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

за участю секретаря Дуки В. В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року у складі судді Хоменко В.С.,

встановив:

10.05. 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації 15 серпня 2006 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 в рівних долях.

7 жовтня 2010 року в даній квартирі зареєстрований відповідач по справі, який є колишнім членом сім'ї ОСОБА_7

06 березня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подарували йому 3/4 частини вказаної квартири відповідно до договору дарування частини квартири, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

З моменту набуття ним у власність вищевказаної квартири договір найму жилого приміщення між ним та відповідачем не укладався, відповідач не є членом його сім'ї, однак добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає.

Реєстрація відповідача в квартирі створює йому перешкоди та додаткові фінансові витрати у володінні та користуванні майном, чим позбавляє можливості в повній мірі використовувати свій об'єкт права власності.

Крім цього, відповідач вчиняє сварки, що призводить до психологічних страждань, необхідності викликання правоохоронних органів тощо.

З урахуванням викладеного та посилаючись на положення статей 319, 321, 383, 391 ЦК України просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Посилається на ті підстави, що представник позивача не отримував ухвали суду про призначення справи до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Змінивши дату судового засідання, суд фактично обмежив право сторін на участь у судовому засіданні.

При розгляді справи судом першої інстанції залишено без уваги доводи позивача про існування у нього перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірним майном, необхідності внаслідок дій відповідача викликати працівників правоохоронних органів, що підтверджується постановами Голосіївського районного суду м. Києва від 07.03.2018 р. та від 12.04.2018 року.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення судового рішення без змін, а скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації згідно з розпорядженням від 15 серпня 2006 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 та членам її сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 в рівних долях.

Відповідно до витягу №28054862 з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 06.03.2018 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_2

07.10.2010 р. у вказаній квартирі зареєстровано відповідача ОСОБА_3 (а.с. 11).

В судовому засіданні представник позивача не заперечував ту обставину, що на момент реєстрації в квартирі відповідача ОСОБА_3 (сина ОСОБА_7), позивач був повнолітній. Останній дав свою згоду на вселення та реєстрацію відповідача в спірному житловому приміщенні, як члена сім'ї.

Відповідно до протоколу АА №664386 від 23.01.2018 року ОСОБА_3 26.02.2018 року о 17.00 год за адресою: АДРЕСА_1 під час конфлікту зі своєю матір'ю нецензурно висловлювався, ображав її, чим вчиним домашнє насильство психологічного характеру.

Постановами судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року та 12 квітня 2018 року, справу про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП повернуто до Голосіївського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві для належного дооформлення.

Судом встановлено, що 06 березня 2018 року укладено договір дарування частини квартири, за умовами якого ОСОБА_7, ОСОБА_6 передають у власність ОСОБА_2 безоплатно майно (3/4 квартири), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

З цього часу ОСОБА_2 став одноосібним власником спірної квартири.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності чинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем своєю власністю.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції колегія суддів враховує наступні обставини.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у ст. 319 ЦК України.

У ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні враховувати будь-які фактичні відомості, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів на підтвердження чинення відповідачем йому перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю, а також що внаслідок таких дій порушується його право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому нерухомим майном.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представником позивача, відповідач був вселений та зареєстрований в спірній квартирі зі згоди всіх її співвласників, членів однієї сім'ї, в тому числі позивача.

Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користуванням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави втрати членом сім'ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім'ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.

Позовних вимог з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, по справі не заявлено.

Враховуючи, що відповідач був вселений у спірну квартиру зі згоди всіх її співвласників, в тому числі позивача, припинення сімейних відносин з співвласниками квартири не позбавляє останнього права на користування займаним приміщенням.

При цьому суд враховує і ту обставину, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Доводи представника позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 отримав копію ухвали суду від 18.09.2018 року про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та призначення судового розгляду на 23 жовтня 2018 року (а.с. 30).

Жодних клопотань про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін позивач, або його уповноважений представник суду не подали.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк