Справа № 159/428/17 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/74/19 Категорія: 47 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Скулинської сільської ради Ковельського району, правонаступник якої є Колодяжненська сільська рада Ковельського району Волинської області, ОСОБА_2 про визнання рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Скулинської сільської ради Ковельського району, правонаступник якої є Колодяжненська сільська рада Ковельського району Волинської області, ОСОБА_2 про визнання рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними.

Вказувала, що вона має намір приватизувати земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,28 га. Земельні ділянки знаходяться в АДРЕСА_1 Для цього, на підставі рішення Скулинської сільської ради Ковельського району № 25/7 від 26.11.2009 року, виготовила у встановленому порядку технічну документацію. Рішенням Скулинської сільської ради Ковельського району № 20/5 від 20.07.2012 року вказана документація затверджена. Однак, з'ясувалося, що відповідач, на підставі рішення Скулинської сільської ради Ковельського району № 16-1 від 28.12.1993 року про передачу їй у приватну власність земельної ділянки розміром 0,25 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, отримала 06.08.2010 року державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_2. Вказана земельна ділянка накладається на земельні ділянки, які мала намір приватизувати позивач.

Вважає, що згадане рішення Скулинської сільської ради № 16-1 від 28.12.1993 року в частині передачі у приватну власність відповідача земельної ділянки розміром 0,25 га. і державний акт, виданий на його підставі, порушують її право користування земельними ділянками розміром 0,25 га. та 0,28 га., а тому рішення ради у відповідній частині слід визнати незаконним та скасувати, а акт визнати недійсним.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким її позов задовольнити.

На адресу апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_3, як представника позивача, про відкладення розгляду справи у зв'язку з його перебуванням у відрядженні. До заяви долучено копію довіреності на представлення інтересів ОСОБА_1 та наказ про відрядження юрисконсульта ОСОБА_3 в місто Київ з 15 січня по 20 січня 2019 року.

Відповідно до ч.1,2 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник.( ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2, 4 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_1 в суді першої інстанції була адвокат ОСОБА_4, ОСОБА_3 не приймав участі у даній справі в якості представника позивача ОСОБА_1 , та не є адвокатом, що в свою чергу не надає йому право представляти інтереси ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, суд не приймає до уваги заяву ОСОБА_3, про відкладення розгляду справи, інших поважних причин неможливості явки в судове засідання позивача ОСОБА_1 суду не надано.

Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи норми ст. 372 ЦПК України та неподання доказів про поважність причин неявки до суду позивача, визнання судом неповажними зазначені в клопотанні ОСОБА_3 причини відкладення розгляду справи, з метою додержання вимог ст. 371 ЦПК України щодо строків розгляду справи, суд апеляційної інстанції ухвалив проводити розгляд справи у відсутності позивача.

Беручи до уваги неявку всіх осіб, що беруть участь у справі їх представників та вимоги ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема й безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Статтею 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з частинами першою і другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. (ч.6 ст. 118 ЗК України).

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків може вимагати власник земельної ділянки або землекористувач.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 разом з своїм чоловіком ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року з 1953 року проживала в належному їм житловому будинку по АДРЕСА_1

Після смерті чоловіка позивач виявила бажання приватизувати земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,28 га. Земельні ділянки знаходяться в АДРЕСА_1

На підставі рішення Скулинської сільської ради Ковельського району № 25/7 від 26.11.2009 року, позивач виготовила у встановленому порядку технічну документацію. Рішенням Скулинської сільської ради Ковельського району № 20/5 від 20.07.2012 року вказана документація затверджена.

В свою чергу відповідач, на підставі рішення Скулинської сільської ради Ковельського району № 16-1 від 28.12.1993 року про передачу їй у приватну власність земельної ділянки розміром 0,25 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 29.10.2009 року звернулася з заявою про оформлення та видачу державного акта на цю ділянку. 02.11.2009 року уклала договір на розроблення технічної документації на цю ділянку. 23.03.2010 року технічна документація була розроблена і земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер.

06.08.2010 року ОСОБА_2 отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_2, виданий Скулинською сільською радою Ковельського району Волинської області і зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 44.

Відповідно до ситуаційної схеми розташування земельних ділянок в АДРЕСА_1, земельні ділянки, які позивач має намір отримати у власність, накладаються на земельну ділянку, яку відповідач вже отримала у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом наведених правових норм судовому захисту підлягають порушені права власника (користувача) земельної ділянки.

Звертаючи до суду з вимогами про визнання недійсним та скасування рішення Скулинської сільської ради та державного акту, позивач вказувала, що земельною ділянкою щодо якої прийнято дане рішення та видано державний акт вона разом з своїм чоловіком на законних підставах користувались, починаючи з 1993 року, коли її чоловіку дана земельна ділянка була передана у власність.

Однак такі твердження позивача є голослівними та бездоказовими.

За змістом ст. 7 ЗК України( в редакції від 18.12.1990 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації ( ч. 7, 8, 9 ст. 19 ЗК України від 18.12.1990 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЗК України( в редакції від 18.12.1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно із пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності)

Розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до статей 26, 27, 55 Закону України "Про землеустрій" на платній основі на умовах та в строк, що визначені договором з розробником такої документації із землеустрою.

Земельна ділянка являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами ( ст. 79 ЗК України).

Статтею 79-1 ЗК України визначено процедуру формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав відповідно до якої основним критерієм сформованості земельної ділянки, є визначення меж цієї ділянки, її реєстрація у Державному земельному кадастрі та присвоєння кадастрового номера.

Юридичними характеристиками кожної конкретної земельної ділянки є наявність меж, зафіксованість місця розташування та визначеність права на земельну ділянку.

В матеріалах справи відсутні зазначенні документи, а саме проект відведення земельної ділянки, який би містив відомості про координати земельної ділянки, або державний акт на право постійного користування, які б посвідчували право позивача ОСОБА_1, або ж її покійного чоловіка, на спірну земельну ділянку.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили, що нею чи її чоловіком у передбачений законом порядок набувалось право користування спірною земельною ділянкою.

Крім того слід зазначити, що рішенням Скулинської сільської ради від 28 грудня 1993 року на яке посилається, як на доказ позивач, передано у власність громадянам сіл Скулин і Стеблі згідно списків земельні ділянки площею 364 га в тому числі для ведення особистого підсобного господарства 275 га, будівництва та обслуговування житлових будинків 89 га. Отже даним рішенням не лише чоловіку позивача було надано земельну ділянку, але і іншим жителям села Скулин. Крім в того, в рішенні зазначено, що своє право на земельну ділянку необхідно зареєструвати в книзі реєстрів державних актів, також зазначено, що обмір земельної ділянки проведений без достатньої точності, при видачі державних актів в межах погоджених границь можливі незначні зміни загальної площі.

Враховуючи зазначене, отримавши рішення у 1993 році позивачем його не було реалізовано, не розроблено технічну документацію, не сформовано земельну ділянку, не погоджено її належним чином, не виготовлено правовстановлюючих документів

Суд першої інстанції правильно виходив з того , що довідка Скулинської сільської ради № 1015 від 01.11.2016 року, довідка Колодяжненської сільської ради № 300 від 23.01.2018 року, акт обстеження земельної ділянки від 30.01.2017 року, протокол засідання постійної комісії з питань земельних відносин від 30.01.2017 року не підтверджують обставин щодо законності користування позивачем конкретною земельною ділянкою.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що за відсутності доведеності права позивача на спірну земельну ділянку, задоволення позову в частині визнання недійного державного акту на право власності на земельну ділянку буде порушувати законні права та інтереси ОСОБА_2, як законного власника земельної ділянки, що гарантовані їй Законом.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач ОСОБА_1 всупереч вимогам ст. ст. ( ч. 3 ст. 12 , ч. 1 ст. 82 ЦПК України не довела та не надала належних доказів виникнення у неї права користування на спірну земельну ділянку в розумінні положень статей 7,19, 22, 23, 24, 36 ЗК України (в редакції чинній станом на 1993 рік) та статей 81,92, 116,118 ЗК України в чинній редакції розташовану в селі Скулин Ковельського району, Волинської області, а відтак суд позбавлений можливості захистити її права в обраний нею спосіб.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги не мають правового значення, оскільки ОСОБА_1 не доведено порушення, не визнання її права, що в розумінні ст. 4 ЦПК України є першочерговим для звернення до суду з позовом.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позовних вимогах.

Твердження апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду справи за відсутності учасників справи є безпідставними. Як вбачається з протоколу судового засідання від 17.05.2018 року в судовому засіданні були присутні учасники справи (позивач, відповідач та їх представники), які надавали суду пояснення, допитувались свідки. В даному судовому засіданні було оголошене перерву до 2.11.2018 року. У зв'язку з поданою заявою учасників справи (а.с. 262) судове засідання 02.11.2018 року було проведено без учасників справи та ухвалено оскаржуване рішення.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення ( незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи є дата складення повного судового рішення ( ч. 5 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 268 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: