КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/211/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 759/4905/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3,

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року, постановлене у складі судді Шум Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 96 000 грн., три відсотки річних в розмірі 362 грн. 96 коп., проценти за користування позикою в розмірі 2019 грн. 95 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики у розмірі 96 000 грн., три відсотки річних в сумі 362 грн. 96 коп., проценти за користування позикою в розмірі 2019 грн. 95 коп. та судовий збір на загальну суму 1336 грн. 24 коп., а всього стягнуто - 99 719 грн. 15 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Зазначав, що про існування позову ОСОБА_4 йому відомо не було. Суд в порушення вимог процесуального законодавства належним чином не повідомляв його про розгляд справи, чим було порушено його право на захист, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Зазначає, що судом не виявлено справжню правову природу розписки, незважаючи на її найменування, оскільки на момент написання розписки він перебував у трудових відносинах з Автосервісною філією «Зіп-Авто» ПрАТ «Українська автомобільна корпорація», директором якої є позивач, і виконуючи свої обов'язки торгівельного представника здійснював постачання товару контрагентам за умовою оплати після реалізації. Схема роботи на підприємстві була побудована так, що товар відвантажувався клієнту без передоплати, що підтверджується копією типового договору. Видаткові накладні є свідченням того, що це була заборгованість клієнтів, які брали товар під реалізацію.

Звертає увагу на те, що позивач, погрожуючи звільненням, змусив його написати розписку за поставлений, але не оплачений клієнтами товар, запевняючи, що вона має формальний характер, як гарантія того, що кошти будуть сплачені. Вказані обставини свідчать про те, що дана розписка не є договором позики, а лише фактом того, що відповідач визнав заборгованість контрагентів перед Філією.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими та просить скаргу залишити без задоволення. Посилається на те, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту його укладення, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В договорі позики, укладеному 02.02.2018 року, дотримано форму правочину та вказано всі істотні умови, а факт підписання розписки самим відповідачем не спростовується поданими до апеляційної скарги доказами.

Твердження відповідача про неотримання ним грошових коштів за розпискою є безпідставними, надуманими та спрямованими на уникнення повернення боргу, про що також свідчить відсутність в матеріалах справи звернень ОСОБА_2 до правоохоронних органів за фактом злочинних дій ОСОБА_4

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 писав розписку під впливом психологічного тиску на нього не підтверджено жодними належними доказами, та є використанням такого прийому для уникнення цивільно-правової відповідальності внаслідок неспроможності виконати своє зобов'язання.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думку учасників справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02 лютого 2018 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 96 000 грн. з терміном їх повернення до 15 лютого 2018 року. Зобов'язання за укладеним договором позивач не виконав, коштів у встановлений строк не повернув, тому позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 96 000 грн.

Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України просив стягнути на його користь проценти за користування позикою, виходячи із облікової ставки НБУ, за період з 16 лютого по 02 квітня 2018 року, що складають суму 2019 грн. 95 коп., а також на підставі ст. 625 ЦК України - три відсотки річних в розмірі 362 грн. 96 коп. Крім того, просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. та судовий збір.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції вважав доведеною обставину про укладення між сторонами 02 лютого 2018 року договору позики, за яким відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 96 000 грн., склавши про це відповідну розписку, проте обов'язок повернення грошових коштів не виконав.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми позики, процентів за користування грошовими коштами та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення з відповідача суми коштів на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки всупереч ст. 137 ЦПК України, представником не доведено понесення позивачем таких витрат та не зазначено опис та обсяг наданих послуг.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02 лютого 2018 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 96 000 грн. з терміном повернення до 15 лютого 2018 року.

На підтвердження вказаних умов відповідачем ОСОБА_2 власноручно складена відповідна розписка, на звороті якої міститься засвідчення громадянина ОСОБА_6, як підтвердження факту передачі коштів і погоджених між сторонами умов (а.с. 5).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постановах: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З копії розписки, наявної в матеріалах справи, вбачається наступний зміст: «Я, ОСОБА_2 (зазначено серію та номер паспорту, місце проживання) дійсною розпискою посвідчую, що 02 лютого 2018 року отримав безпосередньо від громадянина ОСОБА_4 (зазначено серію та номер паспорту, місце проживання) грошову суму 96 000 ( дев'яносто шість тисяч) гривень. Вищевказану грошову суму в розмірі 96 000 грн. зобов'язуюсь повернути ОСОБА_4 до 15 лютого 2018 року» ( а.с. 5).

Отже, розписка ОСОБА_2 про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми в розмірі 96 000 грн.

Таким чином, встановивши, що надана представником позивача розписка про отримання коштів є належним й допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України, та що вказана розписка є не лише підтвердженням укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

При цьому наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить про те, що зобов'язання з повернення позики позичальником не виконано.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не виявлено справжню правову природу розписки, незважаючи на її найменування, оскільки на момент написання розписки він перебував у трудових відносинах з Автосервісною філією «Зіп-Авто» ПрАТ «Українська автомобільна корпорація», директором якої є ОСОБА_4, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наявність таких правовідносин сторін не спростовує факту укладення договору позики між фізичними особами та реальність цього договору, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач таку презумпцію не спростував, договір позики не оспорив як по суті, так і щодо його безгрошовості (стаття 1051 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач, погрожуючи звільненням, змусив його написати розписку за поставлений, але неоплачений клієнтами товар, запевняючи, що розписка має формальний характер, як гарантію того, що кошти будуть сплачені, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин надано не було.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До апеляційної скарги відповідачем додані наступні докази:

- копія листа генерального директора АФ «Зіп-Авто» ОСОБА_4 від 20.02.2018 року про звільнення ОСОБА_2 з 19 лютого 2018 року за власним бажанням на підставі поданої заяви від 05.02.2018 року; копія трудової книжки відповідача;

- копія двох таблиць під назвою «Дебіторська заборгованість клієнтів по періодах» на 02.02.2018 року на суму 95 124 грн., на 09.02.2018 року на суму 55 195 грн.

При цьому в зазначених таблицях відсутні жодні дані, які б вказували на їх розробника чи створення за допомогою певної системи програмного забезпечення, та підтверджували взаємозв'язок наявної в них інформації з іншими доказами у справі.

- копії семи видаткових накладних Автосервісної філії «Зіп-Авто» ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» , три з яких склав ОСОБА_2, від 03, 11, 29, 30 січня 2018 року та 01 лютого 2018 року про видачу товару на загальну суму 42 430 грн.,

- копії чотирьох квитанцій про сплату фізичними особами на рахунок АФ «Зіп-Авто» коштів на загальну суму 5169 грн. 26 коп.;

- копія договору поставки товарів від 11 жовтня 2017 року між ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» та ФОП ОСОБА_7;

- копія електронного листа від 30.01.2018 року щодо попередження клієнтів - з лютого місяця за відсутності договору проводити 100% оплату.

Проте колегія суддів вважає, що зазначені документи неможливо визнати належними, допустимими та достатніми доказами, які б у своїй сукупності давали підстави для відмови у позові про стягнення коштів за договором позики, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування та у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Надані відповідачем докази не вказують на взаємозв'язок між відпуском, оплатою товарів АФ «Зіп-Авто» та позиковими зобов'язаннями, що виникли між фізичними особами ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Також суд звертає увагу, що після написання розписки від 02.02.2018 року та після звільнення з роботи з Автосервісної філії «Зіп-Авто» ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» за власним бажанням з 19.02.2018 року відповідач ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій з боку позивача, про які заявляє відповідач, не звертався.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення є та обставина, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального законодавства належним чином не повідомляв його про розгляд справи, чим було порушено його право на захист, колегія суддів також вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 274 ЦПК у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що витікають з трудових відносин.

Відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідач, якому направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження, заяв із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не направив.

Однак, доказів отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі та доказів отримання копії позовної заяви - матеріали справи не містять.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що ухвалою суду від 14 травня 2018 року було призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, тобто судове засідання судом не призначалось, а відсутність в матеріалах справи доказів про отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви не призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Інших доводів, зокрема, щодо розміру заборгованості, підстав для стягнення та суми процентів за користування позикою, 3% річних згідно зі ст. 625 ЦК України, апеляційна скарга відповідача не містить.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.