ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8483/19 Справа № 175/2403/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, треті особи: Дніпровська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, третя особа - Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після смерті останнього відкрилась спадщина, яка складається з належного померлому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 залишив заповіт на його ім`я. Спадкоємці першої черги: дружина померлого ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 , від обов`язкової частки та одержання свідоцтва про право на спадщину за законом відмовилися. У встановлений законом строк він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , із підстав, передбачених статтями 549, 553, 554 ЦК Української РСР.

Справа розглядалась судами не одноразово.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року позов задоволено та ухвалено визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , що складається з житлового будинку житловою площею 21,2 кв.м., загальною площею 39,8 кв.м., сараю, вбиральні, колодязю, паркану; встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 разом із спадкодавцем - ОСОБА_4 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , що складається з житлового будинку житловою площею 21,2 кв.м., загальною площею 39,8 кв.м., сараю, вбиральні, колодязю, паркану; вирішено питання стосовно судових витрат.

Ухвалюючи рішення, районний суд виходив з підстав його обґрунтованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази введення в експлуатацію спірного житлового будинку після її реконструкції, а отже воно не було належним чином зареєстроване, а тому до складу спадщини не входить.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 07 лютого 1996 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він по закону буде мати право, заповів ОСОБА_2 .

Згідно із свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).

ОСОБА_2 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

14 жовтня 2002 року дружина спадкодавця ОСОБА_4 звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про те, що зміст статті 535 ЦК України та зміст статті 22 КпШС України їй нотаріусом роз`яснено, на одержання свідоцтва про права на спадщину на обов`язкову долю та свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя вона не претендує.

22 листопада 2002 року син спадкодавця ОСОБА_1 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про те, що зміст статті 535 ЦК України йому нотаріусом роз`яснено, він є інвалідом ІІ групи, але в одержанні свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову долю він не претендує.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 указував на те, що він не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, яке складається із домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відмовились від прийняття обов`язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_3 у встановлений частиною першою статті 553 ЦК УРСР строк, то частки, від яких вони відмовились, спадкуються ОСОБА_2 відповідно до частини другої статті 554 ЦК України у порядку прирощення спадкових часток як спадкоємцем за заповітом.

Таким чином, 1/2 частина спірного домоволодіння, яка належала ОСОБА_3 на час його смерті, спадкується ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом.

Також судом встановлено, що спірне домоволодіння являється об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 1946 року, актовий запис №50, від сумісного життя мали дітей та в період шлюбу побудували спірне домоволодіння за сумісні кошти та сумісним трудом.

Відповідно до статті 22 КпШС України ОСОБА_4 належить 1/2 частина домоволодіння. Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння.

За життя ОСОБА_4 складала два заповіти: 07 лютого 1996 року на ім`я ОСОБА_2 , а згодом зі слів ОСОБА_1 - на його ім`я. Однак ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняв, що підтверджується листом нотаріальної контори про відсутність спадкової справи, а також в судове засідання не надав відповідно заповіту.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач ОСОБА_2 вважається спадкоємцем, який прийняв спадщину, так як на момент відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем за однією адресою.

Але отримати свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки відповідно до пунктів 3.13, 3.15, 3.16, 4.14 глави 10 розділу П Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України .4296/5 від 22.02.2012 року юридичний факт щодо проживання спадкоємця ОСОБА_2 разом за спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на час її смерті, встановлюється лише в судовому порядку.

Для підтвердження свого права на спадкування спадщини, що відкрилась після смерті бабусі ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач ОСОБА_2 вимушений звернутись до суду з заявою про встановлення факту проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час смерті спадкодавця.

Оскільки після складання ОСОБА_4 заповіту на користь ОСОБА_2 було складено зі слів ОСОБА_1 заповіт на його користь, то заповіт на користь ОСОБА_2 таким чином було скасовано.

ОСОБА_1 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , то ОСОБА_2 має спадкувати не за заповітом на свою користь, а за законом. У випадку неприйняття ніким зі спадкоємців даного нерухомого майна воно може перейти у власність територіальної громади, тому відповідачем у справі є Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі статтею 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Умовами статті 553 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій.

Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Право відмовитись від спадщини надане як спадкоємцям за законом, так і спадкоємцям за заповітом. He допускається відмова від спадщини, якщо спадкоємець подав у нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття ним спадщини або про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Відмова від спадщини без вказівки, на користь кого спадкоємець відмовляється від спадщини, спричиняє ті ж наслідки, що й неприйняття спадщини. Спадкоємці, відмовляючись від спадщини, можуть одночасно заявити, що вони відмовляються від своєї частки на користь інших осіб. При цьому до кола цих осіб включаються тільки спадкоємці за законом або за заповітом, закликані до успадкування.

Згідно із статтею 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Правила цієї статті не застосовуються до випадків, коли спадкоємець відмовився від спадщини на користь іншого спадкоємця, держави чи державної, кооперативної або іншої громадської організації (стаття 553 цього Кодексу) або коли замість спадкоємця, який відпав, призначено іншого спадкоємця (підпризначення спадкоємця - стаття 536 цього Кодексу).

Із частини другої статті 554 ЦК УРСР убачається, що при наявності заповіту прирощення спадкових часток вирішується в залежності від змісту заповіту, тобто від того, чи заповідалося все майно чи частина його. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала відпалому спадкоємцеві, надходить до інших спадкоємців за заповітом і, незалежно від того, з точною вказівкою спадкових часток призначених спадкоємців або без вказівки розміру таких часток заповідалося майно, воно розподіляється між ними в рівних частках. При прирощенні спадкових часток від спадкоємця не потрібно якого-небудь особливого акта на прийняття частки спадщини в порядку прирощення.

Оскільки достовірно встановлено, що ОСОБА_2 прийняв спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем за однією адресою, а відповідач ОСОБА_1 не надав суду копію заповіту після смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, зазначивши про те, що ОСОБА_1 не має право на спадкування.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази введення в експлуатацію спірного житлового будинку після її реконструкції, а отже воно не було належним чином зареєстроване, а тому до складу спадщини не входить, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вони не впливають на законність даного рішення.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко