Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6884/18 Головуючий у 1-й інст. Васильчук С. Ф.
Категорія 30 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Житомирський апеляційний суду в складі:

Головуючого- судді Миніч Т.І.,

суддів Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2018 року, постановлену під головуванням судді Васильчука С.Ф. у смт. Черняхові

по цивільній справі №296/6884/18 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_3 до судді Корольовського районного суду м.Житомира Сингаївського Олександра Павловича про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до судді Корольовського районного суду м.Житомира Сингаївського Олександра Павловича про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 11.10.2018 року визначено підсудність справи Черняхівському районному судові Житомирської області (а.с.62).

Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 22.10.2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати. На думку апелянта, судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи. Апелянт вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Має місце порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

04.12.2018 року від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд виходив з того, що спір в частині вимог до судді не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України, оскільки суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, тобто не є приватною особою, до якої можна звернутися з позовом. Заяви, скарги, спрямовані на притягнення суду (судді) як відповідача не підлягають розгляду в суді, так як законом передбачений інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а відтак застосував положення п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади».

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до судді Корольовського районного суду м.Житомира Сингаївського Олександра Павловича та просила стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті протиправних, на її думку, дій судді при розгляді адміністративної справи № 296/10606/16а за її позовом до виконавчого комітету Житомирської міської ради про дотримання прав людини на доступ до публічної інформації (а.с. 1-10).

Свої вимоги позивач обгрунтовувала: порушенням розумних строків розгляду справи, нехтуванням принципами верховенства права, змагальності сторін при розгляді справи, незаконним особистим врученням відзиву на позовну заяву сторонам у судовому засіданні при розгляді справи №296/10606/16а, незаконною відмовою у розгляді заперечення про зміну суті адміністративного позову, незаконною відмовою у розгляді заяви про доповнення заяви про оцінку доказів, незаконною відмовою здійснити відтворення технічного запису судового засідання тощо, що призвело до душевних страждань і переживань, що спричинило їй моральну шкоду внаслідок порушення її права на справедливий суд.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. №8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз'яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1,7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Таким чином, в даному випадку суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що слід відмовити у відкритті провадження в частині вимог до судді Корольовського районного суду м. Житомира на підставі положень ст.186 ЦПК України.

Зважаючи на це доводи скарги не слід вважати обґрунтованими.

Вказане відповідає, також, позиції Європейського суду з прав людини викладеній, зокрема, у тексті п. 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 року (заява №20347/03): «Суд зазначає, що позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього часу протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Судді