Провадження № 4-с/161/3/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника заявника ОСОБА_1

приватного виконавця ОСОБА_2

представника заінтересованої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_4 на дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2

В С Т А Н О В И В:

Заявниця звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 (далі Приватний виконавець) на обґрунтування якої зазначила, що 13.11.2015 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було винесено заочне рішення про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 0205/0408/45-008 від 15.04.2008 року в розмірі 431391,91 грн. та судовий збір по 1827 грн. з кожного. 11.06.2018 року на виконання вищевказаного рішення суду, приватним виконавцем було відкритим виконавче провадження № 56587220. 04.12.2018 року вона дізналася, що належне їй майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 (далі Квартира) виставлена на примусову реалізацію в рамках виконавче провадження № 56587220, шляхом проведення електронних торгів 13.12.2018 року о 09:00 через ДП «Сетам». Вважає такі дії приватного виконавця неправомірними, в силу дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зазначила, що квартира на даний час використовується нею як місце постійного проживання її сімї, в тому числі й неповнолітніх дітей, іншого нерухомого майна у її власності не перебуває. 05.12.2018 року вона звернулася до приватного виконавця із заявою про зупинення виконавчих дій (реалізації квартири), однак станом на день подання скарги примусову реалізацію квартири, шляхом проведення електронних торгів не зупинено. Враховуючи викладене, просить суд зупинити реалізацію на електронних торгах арештованого майна (квартири) в межах виконавчого провадження № 56587220, а також визнати дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію ДП «Сетам» квартири протиправними.

В судовому засіданні 27.12.2018 року приватним виконавцем було подано відзив на скаргу ОСОБА_4, відповідно до якого заявлені вимоги не визнає у повному обсязі. Зазначає, що дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо належної ОСОБА_4 квартири не застосовується, оскільки квартира не використовується як місце її постійного проживання. При вчиненні виконавчих дій ним (приватним виконавцем) здійснювалися виходи до належного заявниці майна квартири, під час яких встановлено, що у вказаному житлі проживають орендарі, а також зясовано, що ОСОБА_4 фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Вважає, що подача даної скарги до суду є нічим іншим як зловживанням правом та зумовлена виключно бажанням заявниці не повертати кредитні кошти та не виконувати рішення суду. Так, після набрання законної сили (24.11.2015 року) рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.11.2015 року, ОСОБА_4 31.12.2015 року уклала договір дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Волинська обл., Луцький р-н, с. Усичі, вул. Польова, 2, які були придбані останньою 25.12.2013 року. Таким чином, знаючи про невиконані боргові зобовязання та дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», заявниця свідомо вчинила правочин на уникнення стягнення з неї заборгованості на підставі рішення суду. Просить відмовити в задоволенні скарги у повному обсязі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.12.2018 року до участі у справі в якості заінтересованої особи було залучено ПАТ «Альфа-Банк», яке є стягувачем у виконавчому провадженні № 56587220.

В судовому засіданні представник заявниці ОСОБА_4 заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у скарзі та просив їх задовольнити.

Приватний виконавець в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених вимог з підстав, які викладені у його відзиві на скаргу.

В судовому засіданні представник ПАТ «Альфа-Банк» підтримав позицію приватного виконавця, просив в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з копії кредитного договору № 0205/0408/45-008 від 15.04.2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), позикодавець надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 27000 дол. США на строк 15.04.2038 року. За умовами даного кредитного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири № 96 в житловому будинку № 3 по вул. Січовій у м. Луцьку, загальною площею 24,1 кв.м. (а.с. 37-41).

З виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а також з договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» вбачається, що внаслідок укладення вказаних договорів право вимоги за кредитним договором № 0205/0408/45-008 від 15.04.2008 року набуло ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 42-50).

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.11.2015 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0205/0408/45-008 від 15.04.2008 року в розмірі 431391,91 грн., а також судові витрати в розмірі по 1827 грн. з кожного.

На підставі вищевказаного рішення суду 15.01.2016 року було видано виконавчий лист № 161/14633/15-ц, який згодом було предявлено до примусового виконання.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 від 11.06.2018 року було відкрито виконавче провадження № 56587220 щодо примусового виконання виконавчого листа № 161/14633/15-ц, виданого 15.01.2016 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області (а.с. 5).

Судом також встановлено, що в рамках виконавчого провадження № 56587220 приватним виконавцем було передано на примусову реалізацію ДП «Сетам» МЮУ належне ОСОБА_4 майно, а саме: квартиру № 96 в житловому будинку № 3 по вул. Січовій у м. Луцьку (а.с. 6).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна від 09.01.2019 року, ОСОБА_4 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2, відомості щодо інших обєктів нерухомого майна відсутні (а.с. 51-53).

Згідно довідки № 5 від 04.01.2019 року, виданою ОСББ «Наш маєток», за адресою: АДРЕСА_3, проживають та прописані 4-ро чоловік: ОСОБА_4 (квартиронаймач), ОСОБА_4 Славомір (чоловік), а також їх неповнолітні сини - ОСОБА_4 Матеуш, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, 07.10.2016 року (а. с. 36).

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Пунктом 2 ст. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» розяснено, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов"язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; розяснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обовязки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак встановлений ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 цього Закону.

Крім того, згідно з п. 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Так, як вже було встановлено судом, належна ОСОБА_4 квартира за адресою: АДРЕСА_4, придбана за кошти, надані за кредитним договором, має площу 24,1 кв.м. та є предметом іпотеки, яким забезпечено виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором, валютою за яким є долар США.

Доказів наявності у боржника іншого нерухомого майна матеріали справи не містять.

Разом з тим, приватний виконавець, в силу своїх заперечень на доводи, які викладені у скарзі ОСОБА_4, посилався на зловживання останньою своїми правами, які зумовлені виключно бажанням заявниці не повертати кредитні кошти та не виконувати рішення суду та які виразилися свідомим укладенням 31.12.2015 року договору дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Волинська обл., Луцький р-н, с. Усичі, вул. Польова, 2, які були придбані останньою 25.12.2013 року, після набрання законної сили рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.11.2015 року (а.с. 22-26).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, чинне законодавство України не позбавляло можливості ОСОБА_4 здійснювати розпорядження своїм майном, в тому числі його продаж, на власний розсуд. Будь-які обме5ження, які б позбавляли заявницю вільно реалізовувати своє право власності нормами Закону встановлено не було.

Крім того, приватний виконавець посилався на те, що вказана квартира не використовується заявницею як місце її постійного проживання, що було встановлено актами приватного виконавця від 05.07.2018 року, від 22.08.2018 року та поясненнями ОСОБА_7 від 22.08.2018 року (а.с. 18-20).

Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Виходячи із наведених вимог закону та враховуючи, що ОСОБА_4 зареєстрована у спірній квартирі разом з членами її сімї, тому квартирау за вказаною адресою слід вважати такою, яка використовується як місце постійного проживання позичальника, а тому на неї розповсюджуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За таких обставин, суд приходить до висновку про неправомірність дій приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 щодо передачі на реалізацію ДП «Сетам» квартири № 96 в житловому будинку № 3 по вул. Січовій у м. Луцьку, загальною площею 24,1 кв.м.

Разом із тим, не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_4 щодо зупинення реалізації спірної квартири, оскільки відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України зупинення продажу арештованого майна судом є лише видом забезпечення позову, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, а не окремим способом захисту права.

Будь-яких правових підстав, які б надавали можливість зупинення продажу арештованого майна судом за результатами розгляду скарги на дії приватного виконавця заявником зазначено не було.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_4 на дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_4 на дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 щодо щодо передачі на реалізацію житлової квартири № 96, загальною площею 21,4 кв.м., що розташована за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Січова буд. № 3 - неправомірними.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 14 січня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_8