ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3163/19 Справа № 212/8057/18 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач-Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 28 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі, повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві в розмірі 176000 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 18 грудня 1999 року о 13 годині 20 хвилин на дільниці №7 шахти «Гвардійська» під час виконання трудових обов'язків начальника шахти «Гвардійська», шахтобудівельного управління Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», внаслідок падіння двох таврової балки отримав сукупну травму голови, тулубу та кінцівок її батько - ОСОБА_4, від яких, перебуваючи на лікуванні у 2-й міській лікарні, помер 04 січня 2000 року. Внаслідок нещасного випадку та смертю батька їй завдано моральну шкоду. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що вона втратила близьку людину. Смерть батька призвела до того, що вона зазнала сильного нервового потрясіння та до теперішнього часу перебуває у напруженому психічному стані, думки про його смерть не залишають її.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 90000 гривень, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави - судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує на те, що суд не звернув уваги на те, що позовна заява представником позивача подана без додержання вимог ст.175 ЦПК України, зокрема вона не містить обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, адвокатом надана неналежним чином завірена копія ордера.

Відповідач зазначає, що на момент нещасного випадку 18 грудня 1999 року ОСОБА_4 не працював у ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» або в ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», а без встановлення факту правонаступництва відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Також, відповідач наголошує на тому, що стягнення моральної шкоди з відповідача є втручанням держави у мирне володіння майном юридичної особи, оскільки з підприємства стягуються кошти, які є його власністю і таке стягнення не можна назвати правомірним.

Відповідач вважає, що позивачем не надано доказів про факт виховання позивача батьком та проживання з батьком на день смерті, що має суттєве значення для правильного вирішення справи по суті.

На думку відповідача судом не враховано, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт моральної шкоди, а саме висновок відповідної МСЕК.

Відповідач зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин - грудень 1999 року діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 №472 (надалі - Правила), згідно яким розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто не міг перевищувати 2550 грн.

Відповідач вказує, що на момент виникнення спірних правовідносин - грудень 1999 року чинним був ЦК УРСР від 18.07.1963 року, норми якого не передбачали відшкодування моральної шкоди членам сім'ї потерпілого, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Окрім того, відповідач вважає, що у нещасному випадку винна інша юридична особа державної форми власності, правонаступником якої не є ПАТ «Кривбасзалізрудком».

При цьому зазначає, що в мотивувальній частині рішення суд відобразив і надав правову оцінку лише доводам позивача, викладеним у позовній заяві і проігнорував доводи і аргументи відповідача, зазначені у відзиву на позовну заяву, тому вважає, що рішення ґрунтується виключно на доводах однієї із сторін, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

Також, відповідач вказує на невірний розмір судового збору стягнутого судом, посилаючись на те, що позовні вимоги задоволені судом частково, тоді, як судовий збір стягнуто в повному обсязі, а не пропорційно до задоволеної частини вимог позивача.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач є дочкою загиблого ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 Серії НОМЕР_1, актовий запис №1619 від 01.11.1991 (а.с. 7).

За життя ОСОБА_4 працював на шахті «Гвардійська», шахтобудівельного управління Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «КЗРК».

18 грудня 1999 року при виконанні трудових обов'язків з ОСОБА_4 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт №12 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно зазначеного акту визначено працівників, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці: виконуючий обов'язки гірничого майстра дільниці №7 шахти ОСОБА_7, начальник дільниці №7 шахти «Гвардійська» ОСОБА_8, головний інженер шахти «Гвардійська» ОСОБА_9, заступник головного інженера шахтобудівельного управління з виробництва ОСОБА_6 (а.с. 4-6).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, керувався статтею 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, й виходив з того, що смерть батька позивача ОСОБА_1 сталася в результаті нещасного випадку при виконанні ним трудових обов'язків 18.12.1999 року внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку із чим обґрунтовано поклав обов'язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю батька на ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно роз'яснень викладених у п.5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ст.440-1 ЦК України в редакції 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, яка діяла на момент виникнення правовідносин (18.12.1999) є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини і не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, така моральна шкода за наявності для цього підстав має бути відшкодована особою, яка її заподіяла, на підставі ст.440-1 ЦК Української РСР 1963 року.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду.

Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов'язаний з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 №472.

Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил.

Як роз'яснено у п.2 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.49 Закону «Про інформацію», ст.44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом було встановлено, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з грудня 1999 року, коли з ОСОБА_4 - батьком позивача, стався нещасний випадок, в результаті якого він помер 04.01.2000 року.

На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка передбачала відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Необхідною умовою виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди.

Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Доводи відповідача про те що нормами 440-1 Цивільного кодексу Української РСР не було передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька від нещасного випадку, колегія суддів не сприймає, оскільки вони спростовуються наведеними вище нормами закону.

Не можна погодитись також із доводами відповідача, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» є неналежним відповідачем.

Так, апеляційним переглядом перевірено та встановлено, що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є правонаступником ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», заснованого Державною акціонерною компанією «Укррудпром» на виконання спільного наказу Держкомітету промислової політики України та Фонду державного майна від 19.02.2001 року №66/245 «Про реорганізацію Дочірнього підприємства «Криворізький залізорудний комбінат». Таким чином, ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є юридичною особою, утворення якої відбулось за наслідками реорганізації іншої юридичної особи, а саме ДП «Криворізький залізорудний комбінат», що підтверджено, наданим відповідачем Статутом в редакції від 30.03.2011 р. (а.с.25-27).

Відповідно до роз'яснень зазначених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд виходив з того, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок нещасного випадку, який стався з ним під час виконання трудових обов'язків, тому і поклав обов'язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю батька, на ПАТ «Кривбасзалізрудком» .

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв'язку з втратою близької людини, батька.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач ОСОБА_1, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що після смерті батька позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки залишилася без батька у віці 8-ми років. У зв'язку зі смертю батька позивач позбавлена можливості відчувати батьківську любов, піклування та турботу, матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення життєвих зв'язків, призводить до необхідності докладати зусилля для організації свого життя.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1 яка втратила батька внаслідок не створення відповідачем безпечних умов праці на підприємстві.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача, що визначений судом розміром стягнутої моральної шкоди необґрунтований належним чином, оскільки смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, яка залишилася без батька, характер психологічної травми, яку вона отримала у віці 8-ми років у зв'язку зі смертю рідної людини, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

На думку колегії суддів, інші чисельні доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Між тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги відповідача щодо не вірного визначення судом першої інстанції розміру судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.

Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди спричиненої смертю батька на виробництві та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Зі змісту положень п.3 ч.3 ст.175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.5 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, неповно враховано вимоги законодавства, що моральна шкода визначена у грошовому виразі становить майнову вимогу.

Апеляційна скарга ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору.

Отже, з урахуванням задоволеного судом розміру моральної шкоди - 90000 грн., з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволених вимог, в сумі 900 грн., що становить 1% від присудженої суми моральної шкоди, через, що судовий збір підлягає збільшенню, з 704,80 грн. до 900 грн.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат", задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 28 листопада 2018 року змінити, збільшивши розмір судового збору стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, з 704,80 грн. до 900 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: