Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 127/4283/16-ц

провадження № 61-20803св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2017 року у складі судді Вохмінової О. С. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), третя - ОСОБА_2 , про припинення іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 265 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 26 грудня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 27 грудня 2007 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,0937 га за цією ж адресою.

Зазначав, що в листопаді 2010 року АКІБ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а на підставі договору факторингу від 12 грудня 2011 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») до ТОВ «Кей-Колект» перейшли всі права нового кредитора.

Вказував, що під час розгляду зазначеної справи було встановлено, що у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_2 кошти за кредитним договором вона не отримала, оскільки дана сума була необхідна саме для бізнесу батька.

Посилався на те, що у висновку експерта від 07 лютого 2014 року № 417-П в частині заяв на видачу готівки у графах «підпис отримувача» підписи виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою. Отже, жоден розрахунково-касовий документ щодо зняття коштів з позичкового рахунку не підписувався позичальником. Ці факти відображені і в оскаржуваному рішенні суду.

Оскільки ОСОБА_2 кредитні кошти не отримувала, а кредитний договір діяв до 26 грудня 2014 року вважав, що основне зобов`язання є припиненим.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», статей 386, 593 ЦК України припинити іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ним від 27 липня 2007 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку» для припинення іпотеки.

Районний суд вважав безпідставними твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 фактично не брала кредит, а тому її зобов`язання є припиненими. Крім того, суд зазначив, що оскільки в судовому порядку спір щодо припинення основного зобов`язання, визнання його недійсним тощо не вирішувався, відтак позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки основне зобов`язання не припинене і строк дії іпотечного договору не закінчився, тому підстав для припинення іпотеки передбаченого частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі статті 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначає, що оскільки ОСОБА_2 кредитні кошти не отримувала, а кредитний договір діяв до 26 грудня 2014 року, отже основне зобов`язання на підставі статті 607 ЦК України є припиненим. За таких обставин іпотека теж є припиненою.

Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У липні 2017 року ТОВ «Кей-Колект» подало заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначило, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Зазначає, що заявником не зазначено, які саме норми матеріального і процесуального права були порушені судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень.

Посилаючись на статтю 17 Закону України «Про іпотеку» вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального права та встановлено, що зобов`язання не припинено і строк іпотечного договору не закінчився. Відтак, підстав для припинення іпотеки немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 265 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 26 грудня 2014 року (а. с. 5-9).

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 27 грудня 2007 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,0937 га за цією ж адресою (а. с. 4).

В листопаді 2010 року АКІБ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 212/2-431/11).

На підставі договору факторингу від 12 грудня 2011 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», до ТОВ «Кей-Колект» перейшли всі права нового кредитора.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.05.2013 року первісного позивача - АКІБ «УкрСиббанк» було замінено його правонаступником ТОВ «Кей-Колект».

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 16 вересня 2016 року у справі № 212/2-431/11 апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором. Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та необхідні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 надавались транші відповідно до умов договору, та отримання особисто ОСОБА_2 чи через представника коштів, які були перераховані на її рахунок. Кредитний договір дійсно був підписаний ОСОБА_2 , проте ТОВ «Кей-Колект» не надав заяв ОСОБА_2 на отримання коштів і доказів отримання ОСОБА_2 кредитних коштів, а згідно з висновком експерта від 07 лютого 2014 року № 417-П в заявах на видачу готівки у графах «Підпис отримувача» підписи виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою. Факт отримання ОСОБА_2 повідомлення - вимоги від банку про наявність заборгованості ніяк не підтверджує факт отримання нею коштів.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частинами першою, п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 ЦК України. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що зобов`язання за кредитним договором від 27 грудня 2007 року не припинене, кредит не погашений, а строк дії кредитного договору не завершився, оскільки відповідно до пункту 7.7 договору про надання споживчого кредиту строк дії кредитного договору встановлюється з дати його укладення (дати підписання договору сторонами) до повного повернення банку всієї суми кредиту за договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки основне зобов`язання не припинене і строк дії іпотечного договору не закінчився, тому підстав для припинення іпотеки передбаченого частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» немає.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується та вважає, що доводи ОСОБА_1 про припинення договору поруки у зв`язку з неотриманням кредитних коштів є необґрунтованими та безпідставними, оскільки заявником неправильно тлумачаться норми матеріального права. Зокрема, Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього закону містять виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленими у статті 593 ЦК України. Отже, посилання на частину першу статті 17 Закону України «Про іпотеку», як на підставу для припинення оспорюваного правочину, не заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що основне зобов`язання не припинене, строк дії іпотечного договору не закінчився, спори щодо припинення основного зобов`язання, визнання його недійсним тощо не вирішувалися, відтак підстав для застосування частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» немає.

Посилання ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 вересня 2016 року у справі № 212/2-431/11 та висновки зроблені судом за результатами розгляду цієї справи, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що для спірних правовідносин з приводу чинності договору іпотеки вони значення не мають, оскільки зроблені за результатами аналізу правовідносин договору позики.

Відповідно до частини першої та третьої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 60 ЦПК України 2004 рокуКожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк