ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 350/1055/16-ц

провадження № 61-30207св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Калиній Г. В., та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Томин О. О., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що з 18 серпня 1998 року він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Вказав, що за час спільного проживання він разом з ОСОБА_2 за сімейні кошти збудували станцію технічного обслуговування автомобілів загальною площею 489,8 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 , і зареєстровану на праві власності за ОСОБА_2 .

Крім того, зазначив, що здійснює діяльність як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати за ним та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на станцію технічного обслуговування автомобілів загальною площею 489,8 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 , та здійснити реальний поділ зазначеного нерухомого майна між ним та ОСОБА_2 , виділивши йому у власність 1/2 частку зазначеного нерухомого майна, яка згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи визначена першому співвласнику.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, розташовану по АДРЕСА_1 , та виділено ОСОБА_1 на першому поверсі гараж 1 № 1 площею 81,6 кв.м, гараж 2 № 2 площею 45,8 кв.м, паливну 3 площею 3,5 кв.м, роздягальню 4 площею 8 кв.м, вбиральню 5 площею 0,4 кв.м, сходову клітку 6 площею 5,2 кв.м, торговий зал 7 площею 18,3 кв.м, коридор 8 площею 4 кв.м, на другому поверсі банкетний зал 9 площею 75,9 кв.м, доготівельний цех 18 площею 10,5 кв.м, а всього приміщень загальною площею 255 кв.м вартістю 776 933 грн, що становить 55% від загальної вартості об`єкта нерухомості.

Визнано за ОСОБА_2 право власності 1/2 частку станції технічного обслуговування автомобілів, розташовану по АДРЕСА_1 , та виділено ОСОБА_2 на другому поверсі коридор 10 площею 14,8 кв.м, банкетний зал 11 площею 20,9 кв.м, приміщення персоналу 12 площею 20,9 кв.м, складське приміщення 13 площею 9,9 кв.м, вбиральню 14 площею 1,5 кв.м, вбиральню 15 площею 1,5 кв.м, тамбур 16 площею 2,5 кв.м, коридор 17 площею 3,8 кв.м, на третьому поверсі коридор 19 площею 30,8 кв.м, тамбур 20 площею 2,7 кв.м, вбиральню 21 площею 3,7 кв.м, приміщення 22 площею 18,7 кв.м, приміщення 23 площею 14,3 кв.м, тамбур 24 площею 2 кв.м, вбиральню 25 площею 3 кв.м, вбиральню 26 площею 2,9 кв.м, тамбур 27 площею 2 кв.м, приміщення 28 площею 12,1 кв.м, приміщення 29 площею 16,3 кв.м, приміщення 30 площею 15,3 кв.м, вбиральню 31 площею 4,3 кв.м, приміщення 32 площею 10,9 кв.м, вбиральню 33 площею 2,7 кв.м, тамбур 34 площею 1,7 кв.м, тамбур 35 площею 1,7 кв.м, вбиральню 36 площею 2,7 кв.м, приміщення 37 площею 11,2 кв.м, а всього приміщень загальною площею 234,8 кв.м вартістю 620 838 грн, що становить 45% від загальної вартості об`єкта нерухомості.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 69 891,55 грн у відшкодування компенсації за перевищення реальної частки над ідеальною.

Зобов`язано ОСОБА_1 розділити приміщення № 9 та № 10 , розташовані на другому поверсі, перегородкою з ракушняку або цегли.

Зобов`язано ОСОБА_2 прибудувати сходову на другий поверх до будівлі зі сторони приміщення № 17 , в якому знаходиться дверний отвір.

Опорядження стін після проведення загально будівельних робіт зобов`язано провести власників у своїй частині приміщення.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 провести переобладнання системи інженерних мереж з дозволу зацікавлених організацій (район електричних мереж, управління по експлуатації газового господарства) за відповідними проектами.

Стягнено з ОСОБА_1 7 764,43 грн у дохід держави недоплаченого судового збору.

Стягнено з ОСОБА_2 6 208,38 грн у дохід держави судового збору.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 100 грн у відшкодування судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте у період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що станція технічного обслуговування автомобілів збудована за спільні кошти сторін за період їх перебування у шлюбі, тому даний об`єкт нерухомості є спільним майном подружжя, тобто об`єктом спільної сумісної власності.

Також зазначив, що виділ часток (поділ) станції технічного обслуговування автомобілів, що є спільною сумісною власністю сторін, є можливим і кожному може бути виділено відокремлену частину спірного майна із самостійним виходом, тобто існує технічна можливість його переобладнання на дві відокремлені частини.

Тому суд першої інстанції вважав позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 рокузалишено без змін.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції також зазначено, що висновок суду першої інстанції про належність станції технічного обслуговування автомобілів до спільної сумісної власності подружжя є законним і обґрунтованим, а будь-яких доказів щодо наявності підстав для відступу від рівності часток суду не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просиласкасувати рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 рокута ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2017 рокуі ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції і ухвала апеляційного суду прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про задоволення позову, оскільки до розірвання шлюбу ОСОБА_1 не займався підприємницькою діяльністю, як фізична особа-підприємець зареєстрований не був.

Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано положення частини третьої статті 71 Сімейного кодексу (далі - СК) України, яка встановлює, що речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Позиція інших учасників справи

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Вказав, що судами першої та апеляційної інстанції надано належну оцінку доказам. Зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Вважає, що ОСОБА_2 не надала до суду доказів, які б підтвердили придбання станції технічного обслуговування автомобілів за її особисті кошти.

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, зупинено виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 рокудо закінчення його перегляду в касаційному порядку.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 18 серпня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

30 травня 2007 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником при вирішенні будь-яких питань, що будуть її стосуватися, зокрема щодо оформлення приватизації нерухомого майна: земельної ділянки у смт Брошнів-Осада та оформлення документів на будівництво.

З 9 січня 2008 року ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець, видами її підприємницької діяльності є: технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів, роздрібна торгівля деталями та приладдям для транспортних засобів, діяльність ресторанів та надання послуг мобільного харчування, надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, технічні випробування та дослідження.

У листопаді 2008 року на виконання рішення Брошнівської селищної ради Івано-Франківської області від 31 липня 2008 року комісією селищної ради встановлено і закріплено межі земельної ділянки підприємця ОСОБА_2 під будівництво станції технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 із землекористування селищної ради загальною площею 0,0422 га.

25 вересня 2009 року ОСОБА_1 затверджено проект станції технічного обслуговування автомобілів у АДРЕСА_1 .

Рішенням Брошнів-Осадської селищної ради Івано-Франківської області від 20 травня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення підприємцю ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0422 га для будівництва станції технічного обслуговування автомобілів та надано зазначену земельну ділянку за ставкою орендної плати 6,90% від грошової оцінки земельної ділянки для комерційного використання.

На підставі рішення Брошнів-Осадської селищної ради Івано-Франківської області від 20 травня 2010 року між ОСОБА_2 та селищною радою укладено строком на 20 років договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться станція технічного обслуговування автомобілів загальною площею 489,8 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Судами першої та апеляційної інстанцій також установлено, що з 9 лютого 2017 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з видом економічної діяльності: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК Україниможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

З урахуванням вимог чинного законодавства та встановлених обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили із того, що станція технічного обслуговування автомобілів є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суди попередніх інстанцій встановили всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробили законні і обґрунтовані висновки по суті спору під час ухвалення судових рішень у справі, дали оцінку доказам, які є належними, достатніми для вирішення зазначеного спору, та правильно поділили спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожною зі сторін права на частку.

Посилання ОСОБА_2 на те, що до розірвання шлюбу ОСОБА_1 не здійснював підприємницьку діяльність, тому майно не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою урегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між подружжям з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів його поділу.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що станцію технічного обслуговування автомобілів ОСОБА_2 набула за час шлюбу. При цьому судами установлено, що відповідач не використовує це майно для здійснення підприємницької діяльності.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

З урахуванням викладеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 69 891,55 грн у відшкодування компенсації вартості перевищення реальної частки над ідеальною.

Згідно положень статті 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України у тій же редакції належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК Україниу редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Касаційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_2 не надала суду доказів на підтвердження своїх тверджень щодо проведення будівництва станції технічного обслуговування автомобілів за її особисті кошти та здійснення нею у подальшому професійної діяльності.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання за кожним з подружжя права власності по 1/2 частці станції технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , є правильними.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують і на законність судових рішень не впливають.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його дії.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року, залишеного без змінухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов