Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 371/634/16-ц

провадження № 61-24736св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фабрика «Скіф»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2017 року в складі колегії суддів: Данілова О. М., Мережко М. В., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фабрика «Скіф», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 26 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 5 750 000,00 грн із зобов`язанням повернути позику протягом 60 календарних днів після отримання вимоги позикодавця про повернення грошових коштів.

26 листопада 2015 року ОСОБА_2 отримав грошові кошти. 01 березня 2016 року позивач вручив позичальнику лист-вимогу про повернення суми позики у строк до 30 квітня 2016 року. Однак, позичальник не повернув позивачу борг ні на дату повернення до нього, ні на час пред`явлення позову до суду.

З метою забезпечення вимог кредитора, 26 листопада 2015 року разом з договором позики було укладено договір поруки між позивачем та ТОВ «Фабрика «Скіф», відповідно до пункту 1.1 якого, поручитель зобов`язувався відповідати перед позивачем за виконання всіх зобов`язань позичальника, що виникли за договором позики від 26 листопада 2015 року.

З огляду на викладене, позивач просив суд стягнути з ТОВ «Фабрика «Скіф» на його користь заборгованість у загальному розмірі 6 355 936,97 грн, з яких: 5 750 000,00 грн - сума заборгованості; 9 426,23 грн - 3 % річних та 596 510,74 грн - сума процентів за користування коштами.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Миронівського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Фабрика «Скіф» заборгованість за договором поруки у розмірі 5 750 000,00 грн та 3 % річних у розмірі 9 426,23 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав узятих на себе за договором поруки зобов`язань та не повернув позивачу кошти за договором позики, а відтак порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з ТОВ «Фабрика «Скіф» на користь ОСОБА_1 5 750 000,00 грн суми основного зобов`язання та 3 % річних за час прострочення зобов`язання у розмірі 9 426,23 грн.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування позикою, оскільки зі змісту самого договору позики умов щодо сплати процентів не передбачено, а відтак договір є безоплатним.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2017 року рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку, що при укладенні між позивачем та генеральним директором ТОВ «Фабрика «Скіф» договору поруки, останній не мав необхідного обсягу повноважень. Крім того, апеляційний суд вказав, що відповідачем не було дотримано процедури державної реєстрації змін до статуту, що передбачена статтею 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а відтак укладення договору позики, поруки, а також проведення загальних зборів учасників ТОВ «Фабрика «Скіф» в один день - 26 листопада 2015 року не може вважатися законним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 , через уповноваженого представника ОСОБА_3 , звернувся з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано цивільну справу № 371/634/16-ц з Миронівського районного суду Київської області.

На виконання підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України 11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 аргументована тим, що апеляційний суд помилково виходив з того, що при укладенні між позивачем та генеральним директором ТОВ «Фабрика «Скіф» договору поруки, останній не мав необхідного обсягу повноважень, оскільки вказане не спростовує презумпцію правомірності правочину. Також, на переконання заявника, договір поруки від 26 листопада 2015 року, укладений між позивачем та відповідачем, не є нікчемним, оскільки його недійсність не встановлена законом.

Апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень, оскільки питання дійсності чи недійсності договору поруки від 26 листопада 2015 року не було предметом судового розгляду, в тому числі в межах розгляду цієї справи.

На думку скаржника, посилання апеляційного суду на обставини, що встановлені в справі № 911/3112/16 є помилковими, оскільки, відмовляючи в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі, апеляційний суд визнав факт відсутності взаємозв`язку між господарською справою № 911/3112/16 та справою, що розглядається. Крім того, рішення Господарського суду Київської області від 11 листопада 2016 року в справі № 911/3112/16 на час ухвалення оскарженого рішення не набрало законної сили та в подальшому скасовано постановою Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2017 року.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги.

Суди встановили, що 26 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 5 750 000,00 грн.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору позики позикодавець передає позику позичальникові протягом трьох днів з дня підписання сторонами цього договору. Позика передається у готівковій формі. Факт передання коштів підтверджується розпискою позичальника.

Згідно пунктом 4.1 вказаного договору позичальник зобов`язується повернути позику протягом 60 календарних днів після отримання вимоги позикодавця про повернення грошових коштів у вигляді листа або електронною поштою на адресу: .

Відповідно до пункту 5.1 вказаного договору позики цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові.

За змістом розписки ОСОБА_2 від 26 листопада 2015 року « ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 16.12.2002 ОВД «Черпаново-Южноє» м. Москви Російської Федерації отримав грошові кошти за договором позики від 26.11.2015 р.»

З метою забезпечення вимог кредитора за вказаним договором позики, 26 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фабрика «Скіф» в особі генерального директора Довбенка О. О., який діяв на підставі статуту було укладено договір поруки.

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки ТОВ «Фабрика «Скіф» зобов`язувалось відповідати перед позивачем за виконанням всіх зобов`язань ОСОБА_2 , що виникли з договору позики від 26 листопада 2015 року, який був укладений між кредитором та боржником.

Відповідно до пункту 3.2 договору поруки поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за основним договором в повному обсязі.

01 березня 2016 року ОСОБА_2 отримав від позивача лист-вимогу про повернення позики у сумі 5 750 000,00 грн.

Строк виконання зобов`язання настав 30 квітня 2016 року, кошти за договором позики позивачу повернуто не було.

04 травня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Фабрика «Скіф» з вимогою виконати зобов`язання за договором поруки. Відповідачем зобов`язання за договором поруки не виконано.

Відповідно до статуту ТОВ «Фабрика «Скіф», затвердженого загальними зборами учасників товариства державна реєстрація змін якого проведена 01 вересня 2015 року, товариство є юридичною особою і має право від свого імені укладати угоди, набувати майнових і особистих немайнових прав і нести обов`язки.

Товариство має право набувати цивільні права та обов`язки і здійснювати їх через свої органи, які діють відповідно до даного статуту та чинного законодавства України.

Виконавчим органом товариства є генеральний директор, що обирається зборами учасників (пункт 10.1 статуту ТОВ «Фабрика «Скіф»).

Згідно з пунктом 10.3 статуту, до компетенції генерального директора відноситься зокрема укладання в інтересах товариства будь-яких угод, в тому числі залучення коштів банківських та інших фінансово-кредитних установ відповідно до цього статуту та чинного законодавства України сума яких не перевищує 50 000,00 грн.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі , визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно із статтею 554 ЦК України разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 204 ЦКМ України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Суди не встановили, що договір поруки від 26 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Фабрика «Скіф» було визнано недійсним.

Отже, за умовами договору поруки ТОВ «Фабрика «Скіф» несе повну відповідальність перед кредитором ( ОСОБА_1 ) за невиконання зобов`язання боржником ( ОСОБА_2 ) за договором позики.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Фабрика «Скіф» заборгованості, оскількиможлива відсутність повноважень у генерального директора ТОВ «Фабрика «Скіф» ОСОБА_4 на укладення договору поруки не є підставою для звільнення товариства від обов`язку з виконання умов договору поруки від 26 листопада 2016 року, який не визнавався судом недійсним.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ТОВ «Фабрика «Скіф» заборгованості за договором поруки у розмірі 5 750 000,00 грн та 3 % річних у розмірі 9 426,23 грн, відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2017 року скасувати.

Заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року в частині стягнення з ТОВ «Фабрика «Скіф» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором поруки у розмірі 5 750 000,00 грн 3 % річних у розмірі 9 426,23 грн та 5 759, 43 грн судового збору залишити в силі.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук