Апеляційне провадження № 22-ц/824/4642/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/8848/14-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Поліщук Н.В., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Раййфайзен Банк Аваль»(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»),

відповідачі: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої її представником ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Антипової Л.О., -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги обґрунтовувало тим тим, що 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 56 100 доларів США, зі сплатою 14 % річних строком до 25 грудня 2014 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 23 січня 2014 року виникла заборгованість в сумі 133 895,65 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 070 227,93 грн. Письмові вимоги банку до позичальника про погашення боргу залишились без задоволення, тому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 133 895,65 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1070227,93 грн; звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом застосування процедури продажу встановленої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стянуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 657 021,23 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «РайфайзенБанк Аваль» задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. Позов ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № від 25 грудня 2007 року, в розмірі 82 212,34 доларів США, що за курсом НБУ складає 657 021,23 грн, та складається з заборгованості за кредитом у розмірі 34 425,05 доларів США, що за курсом НБУ становить 275 159,42 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 13 787,29 доларів США, що за курсом НБУ становить 110 201,81 грн та пені за прострочення кредиту та відсотків в розмірі 34 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 271 660,00 грн, на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки нерухомого майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині стягнення з неї заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не враховано, що вона не виконувала взяті на себе зобов`язання щодо погашення кредиту з 30 грудня 2010 року, натомість до суду з вказаним позовом ПАТ "РайффайзенБанк Аваль" звернулось лише у березні 2014 року, а тому до вимог про стягнення заборгованості за період до 27 березня 2011 року необхідно застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Зазначала, що фактично позивач надав їй кредит лише в сумі 55000 доларів США. Первинні документи, які свідчать про отримання нею кредитних коштів в розмірі 1100 доларів США, в матеріалах справи відсутні, а тому банком неправомірно нараховано відсотки за користування кредитом та штрафні санкції на суму кредиту в більшому розмірі, ніж було отримано на підставі кредитного договору.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року в частині позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 657 021,23 грн. скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва та суддів Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв`язку із зазначеним вищевказана апеляційна скарга підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

Рішення суду першої інстанції після його перегляду в касаційній інстанції переглядається лише в частині задоволення позову ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В судовому засіданні представник Пат «Райффайзен Банк Аваль» - Коваленко С.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про витребування доказів, яке відхилено колегією суддів апеляційного суду з підстав того, що ОСОБА_1 мала можливість з`явитися до банку та самостійно ознайомитися з витребовуваними документами, про що не заперечувала в засіданні і представник банку. Поряд з цим, представник ОСОБА_1 просив проводити розгляд справи у його відсутність.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належно, проте про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитні кошти у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в розмірі 56100 доларів США, з яких 55000 доларів США для використання на кредит під заставу нерухомості, а 1100 доларів США для використання на сплату додаткового проценту згідно пункту 1.4 договору, строком користування до 25 грудня 2014 року, з процентною ставкою 14 % річних.

ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 23 січня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 133 895,65 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1070227,93 грн, та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 34425,05 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 275159,42 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 13787,29 доларів США, що за курсом НБУ становить 110201,81 грн, пені за прострочення кредиту та відсотків в розмірі 85683,31 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 684 866,70 грн.

За положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 3.1 кредитного договору встановлено, що кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування.

Згідно п. 3.3 договору сторони погодили, що нарахування процентів за договором здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році (метод факт/факт). При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються кредитором щомісяця на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно.

Згідно п. 5.1 договору позичальник зобов`язується виконувати умови, передбачені цим договором. Здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно з графіком та остаточне погашення отриманого кредиту до 25 грудня 2014 року (включно) на рахунок, зазначений в п. 4.1 цього Договору.

На підставі п. 5.7 позичальник зобов`язується в строки, передбачені цим договором, здійснювати повернення суми кредиту та сплати процентів - у валюті, що відповідає валюті кредиту. Позичальник зобов`язаний здійснювати сплату інших комісій, пені та штрафів в національній валюті України (по офіційному курсу НБУ на день сплати - для кредитів в іноземній валюті), крім випадків, передбачених тарифами кредитора.

Пунктом 10.1 договору сторони погодили, що за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, передбачених цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та ухвалення рішення у відсутність доказів про отримання нею кредиту, а також щодо стягнення банком відсотків та пені по тілу кредиту - є таким, що не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Щодо посилання ОСОБА_1 на те, що ПАТ "РайффайзенБанк Аваль" звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості поза межами строку позовної давності слід зазначити на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та вказала, що «відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції».

Як вбачається, в заяві про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року (а. с. 199), та в апеляційній скарзі на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року (а.с. 242) ОСОБА_1 заявила про застосування позовної давності.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приймає до уваги заяву ОСОБА_1 , про застосування строку позовної давності, проте підстав для застосування її у вказаній цивільній справі не вбачає, з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 23 січня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 85 683,31 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 684 866,70 грн.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яке відбулося 15.05.2019, представник банку надала для долучення до матеріалів справи оригінал та належно посвідчену копію заяви ОСОБА_1 , датованої 22 травня 2013 року про дозвіл на добровільну реалізацію нерухомого майна однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , яке в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № від 25.12.2007 було передано в іпотеку банку. Копія такої ж заяви є також і від ОСОБА_2

В свою чергу, банк надав ОСОБА_1 відповідь з якої вбачається, що в разі погашення нею заборгованості у повному обсязі по кредитному договору за тілом кредиту, нарахованим та простроченим відсоткам банк надасть повідомлення приватному нотаріусу про вилучення записів про обтяження об`єктів нерухомого майна щодо предмету іпотеки за кредитним договором та надасть згоду на припинення правовідносин за кредитним договором.

Як вбачається, з 22 травня 2013 року ОСОБА_1 жодних виплат по кредитному договору не проводила. 11 січня 2014 року банком направлено вимогу до відповідачів в якій банк вимагав достроково погасити заборгованість протягом строку, не більше ніж 60 днів. Згідно зворотного поштового повідомлення вбачається, що вказану вимогу отримано 17.02.2014 (т. 1 ас.ас. 25-32).

З позовом банк звернувся 27.03.2014 року, в межах строку дії договору кредиту (до 25.12.2014 року) і після того як вимога залишилася без виконання.

Таким чином, звернення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з позовною заявою в березні 2014 року не може вважатися таким, яке подано зі спливом строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку.

При цьому в п. 5.5 сторони узгодили, зокрема, що позичальник зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, процентів та інших платежів, що визначені договором, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Кошти мають бути повернуті позичальником протягом 30 календарних днів з моменту надіслання кредитором на адресу позичальника відповідного листа-повідомлення.

Відповідно до п. 6.5 кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором.

При цьому суд звертає увагу, що за умовами кредитного договору терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит уважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі Банку з 31 (тридцять першого) календарного дня, рахуючи з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) Банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит.

За вказаних підстав апеляційний суд уважає, що загальний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України для пред`явлення позову до позичальника не порушено.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні позову до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Таким чином, встановивши, що відповідач не виконує належним чином умови взятих на себе зобов`язань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач має право на стягнення вказаних коштів з боржника. Суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги банку, зменшивши розмір пені за вказаним кредитним договором на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки такий розмір значно перевищує розмір основного боргу та процентів

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Раййфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої її представником ОСОБА_3 в зазначеній частині - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: