ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3005/19 Справа № 216/910/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Биканов І.Р. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Виробниче об'єднання Стальканат-Силур»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадженнязгідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Бикановим І.Р. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об'єднання Стальканат-Силур» (надалі ПАТ «ВО Стальканат-Силур»)про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 19.07.2012 року вона перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Промліфт» м.Кривого Рогу, правонаступником якого є ПАТ «ВО Стальканат-Силур», на посаді чергової виробничої дільниці. Наказом № 81-к від 10.07.2013 року звільнена з роботи. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року, поновлена на роботі з 05.12.2013 року. Поновлення на роботі відбулося з грубим порушенням законодавства про працю, отримання нею грошової винагороди, обчислення стажу роботи з 11.07.2013 року по 05.12.2013 року.

Позивач 18.11.2015 року дізналася, що ТОВ «Промліфт» м.Кривого Рогу 06.12.2013 року наказом №142-к/1 скасовано наказ № 142-к від 05.12.2013 року, а виплата належної суми 608,10 грн. за період вимушеного прогулу відбулася із затримкою.

Вважає, що відповідно наказу № 142-к/1 від 06.12.2013 року про поновлення її на посаді з 11.07.2013 року, кошти середнього заробітку за вимушений прогул з вини відповідача в сумі 608,10 грн. за період з 19.11.2013 року по 05.12.2013 р. повинні були виплачені при звільненні 17.01.2014 року, тоді як виплачені лише 18.07.2014 року. Просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки належної при звільненні суми, за період з 18.01.2014 року по 18.05.2017 року (1234 дні), що складає 62 711,72 грн., із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 60,81 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження всіх доказів та неврахування всіх істотних обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, у повному обсязі. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що заявлені її позовні вимоги доводяться платіжним дорученням, згідно якого вона отримала кошти середнього заробітку в сумі 608,10 грн. лише в липні 2014 року, проте мали бути виплачені при звільнені 17 січня 2014 року. Тобто, вважає, що за період з 18 січня 2014 року по 18 травня 2017 року має право на отримання середнього заробітку за час затримки належної при звільненні суми.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ «ВО Стальканат-Силур»), просить рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 липня 2012 року по 10 липня 2013 року позивач ОСОБА_2 працювала на посаді чергової виробничої дільниці № 3 ТОВ «Промліфт».

Наказом № 81-к від 10.07. 2013 року ОСОБА_2 була звільнена з посади чергової на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 листопада 2013 року визнано незаконним наказ №81-К від 10.07.2013 р. про звільнення ОСОБА_2 з посади чергового виробничої діяльності Товариства з обмеженою відповідальність «ПРОМЛІФТ» за п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я та поновлено ОСОБА_2 на посаді чергового виробничої діяльності ТОВ «ПРОМЛІФТ». Стягнуто з «ПРОМЛІФТ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5594,52 грн. без урахування податків та обов'язкових платежів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЛІФТ» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1500 грн., в решті позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальність «ПРОМЛІФТ» на користь держави судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.

Наказом № 142-к від 05 грудня 2013 року по ТОВ «ПРОМЛІФТ», на виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року, яким скасовано наказ № 81-к від 10.07.2013 року, ОСОБА_2 поновлено на посаді чергового виробничої діяльності ТОВ «Промліфт» з 05 грудня 2013 року.

Наказом № 142 -к /1 від 06.12.2013 року ОСОБА_2, звільнену наказом № 81-к від 10.07.2013 року поновлено на роботі з 11.07.2013 року, та скасовано наказ № 142-к від 05.12.2013 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 на посаді чергового з 05.12.2013 року (том 1 а.с.27-34).

Наказом № 3-к від 17.01.2014 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням ОСОБА_2 без поважних причин обов'язків покладених на неї трудовим договором з 17.01.2014 року.

Крім того, рішенням Центрально-Міського районного суд м. Кривого Рогу від 17.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.11.2015 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року, ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об'єднання «Стальканат-Силур» про визнання наказу від 05.12.2013 року про поновлення її на роботі, в частині часу поновлення незаконним, про поновлення її на роботі з 11.07.2013 року та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 608,10 грн. ( том 1 а.с.52-56, 80-87).

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються, при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v Ukraine no 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Отже, факти, встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, є преюдиціальними, а тому доказуванню не підлягають, оскільки їх істину вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Звертаючись до суду із позовними вимогами позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як видно з матеріалів справи, що правова природа виплачених добровільно відповідачем грошових коштів в сумі 608,10 грн. на виконання судового рішення.

Отже, жодним чином положення ст.117 КЗпП України не розповсюджуються на виплачені кошти на виконання судового рішення, оскільки це не заробіток, який мав бути виплачений позивачу при звільненні, а кошти, які були виплачені підприємством за судовим рішенням. Дане питання було предметом дослідження під час розгляду цивільної справи 2/216/14 даним твердженням позивача надавалась правова оцінка (том 1 а.с.56).

Отже, за таких обставин слід дійти висновку про те, що вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, як недоведена, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: