КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/3788/19
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року,

встановив:

у березні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовані обставини, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначав, що жоден з його доводів не був врахований, судом не зазначено норми закону щодо його заперечень, не надано оцінки показам свідків ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_5 , які засвідчили, що він є гарним батьком, а позивач є халатною та неуважною по відношенню до дитини, судом було проігноровано як доказ Виписку з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_6 , який перебував на лікуванні із діагнозом «Забій головного мозку», не було заслухано думку сина ОСОБА_3 , який хоче проживати разом з батьком, позивач не має власного житла та проживає в квартирі, яка належить батькам, є помилковим висновок суду щодо характеру відносин між матір`ю та сином, не було взято до уваги відеозапис та не з`ясовано причин, з яких син хоче проживати разом з батьком, позивачу було безпідставно надано перевагу перед батьком всупереч інтересам дитини, не було враховано якнайкращі інтереси дитини, в рішенні неправильно зазначено прізвище позивача, яка після розірвання шлюбу має прізвище ОСОБА_7 .

У Відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_8 , відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 03.12.2011. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вересні 2018 року вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, з відповідачем проживають окремо, а тому просила визначити місце проживання їх сина разом з нею за місцем її проживання: АДРЕСА_1 , оскільки вона забезпечує дитині належне утримання та виховання, і це буде відповідати інтересам дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року позов було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач здатна забезпечити належний рівень матеріального утримання та виховання дитини.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована 27 вересня 1991 року, Закону України «Про охорону дитинства», стст. 19, 160, 161 СК України.

В ч. 1 та 2 ст. 24 Конституції України закріплено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку запереченням відповідача щодо того, що позивач не усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, не створює для неї належних соціально-побутових умов проживання та збереження психічного і фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку.

Як видно з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.12.2011 та проживали за адресою: АДРЕСА_2 . З липня 2018 року сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують. Син сторін ОСОБА_10 з липня 2018 року проживає разом з матір`ю, хоча перебуває на реєстраційному обліку в квартирі, яка належить батьку.

Згідно з наявними у справі доказам, малолітній ОСОБА_11 відвідував з 01.09.2018 дошкільний начальний заклад №773, який знаходиться у Дарницькому районі м. Києва. Також дитина відвідує заняття в студії танців «WayUp» за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач проживає разом з сином та батьками - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить батькам ОСОБА_1

Судовим наказом від 04 жовтня 2018 р. було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі ј частини усіх видів його заробітку з 18.09.2018 до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року було задоволено позов ОСОБА_1 та розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 Питання щодо визначення місця проживання дитини не вирішувалось.

Згідно Довідки від 20.02.2019, виданої ВП «Атомпроектінжиніринг» ДП «НАЕК «Енергоатом» розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 становить 22 094 грн. За місцем проживання вона характеризується позитивно.

З 01.09.2018 ОСОБА_6 відвідує Дошкільний навчальний заклад №773 за місцем проживання. Згідно наданої інформації із вказаного закладу, дитина гарно розвинута, допитлива, комунікабельна, володіє великим словарним запасом, із задоволенням відвідує танцювальний гурток, охайний, доглянутий.

Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМ України від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Згідно Висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 08.07.2019 було визнано за доцільне визначити місце проживання дитини - ОСОБА_6 разом з матір`ю - ОСОБА_1 Батько дитини - ОСОБА_2 заперечував проти проживання сина з матір`ю, однак зустрічного позову не подавав. За місцем проживання матері для дитини створені належні соціально-побутові умови(а/с 190 т. 1).

Також до суду надійшла Відповідь зі Служби у справах дітей сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, згідно якої висновок відносно спірних питань між батьками щодо захисту інтересів дитини виноситься органом опіки та піклування за місцем проживання дитини. Також було додано Акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 (а/с 159 т. 1).

В запереченнях на позовну заяву відповідач зазначав про неконструктивну поведінку позивача, яка виражається в тому, що вона звернулась до суду за наказом про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Також відповідач вказував, що позивач безвідповідальна, перешкоджає його спілкуванню з сином, чинить над сином психологічне насильство.

Крім того, заперечуючи проти заявленого ОСОБА_1 позову, відповідач не подавав зустрічного позову про визначення місця проживання дитини разом з ним.

За клопотанням позивача та відповідача були допитані в якості свідків по справі: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , показам яких було дано належну оцінку.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, є безпідставним. Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги послання позивача на положення Декларації прав дитини, а застосував положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року. У ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 19 Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

В правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, вказано про необхідність відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Також в апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не було задоволено його клопотання про заслуховування в судовому засіданні сина ОСОБА_3 щодо того, з ким із батьків він бажає проживати. Зазначений довід не може бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Разом з тим, згідно положень ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Органи опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

При цьому, під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою повинен проводити психолог, головним завданням такої бесіди є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

У Висновку психологічного обстеження №84 від 26.04.2019, який був складений на запит від Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації з метою психоемоційного стану ОСОБА_6 зазначається, що психологічна робота проводилась в період з 14.03.2019 по 14.04.2019 та складалась із консультацій з батьками дитини та спільної зустрічі сина з батьком. У Висновку вказується, що дитина має однакову потребу кожному з батьків, у ситуації конфлікту батьків дитина переживає емоційне напруження, через необхідність обрати одного з батьків існує страх образити іншого, залучення дитини з боку батьків до конфлікту є неусвідомленим психологічним насильством над нею.

Таким чином, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про з`ясування думки дитини в судовому засіданні, що стало б для нього надмірним психоемоційним навантаженням.

Надаючи в своїх запереченнях та апеляційній скарзі ОСОБА_1 виключно негативну оцінку як людині та матері, відповідач, разом з тим, з позовом про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини разом з ним до суду не звертався. Незгода відповідача з вибором позивачем для сина танцювальної студії, заняття зі зібрання конструктора «Лего», шахового гуртка, не позбавляє відповідача можливості запропонувати сину відвідування інших позашкільних занять та дозвілля.

Доводи апелянта про те, що після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_7 , є безпідставними, оскільки позивач прізвище в зв`язку з розірванням шлюбу не змінювала.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді