Справа № 456/3286/18 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/811/411/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року, постановлене в складі головуючої - судді Бучківської В.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття його з реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , зняти його з реєстрації та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову покликався на те, що йому на праві власності належить житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку, крім позивача, з 15 червня 2016 року зареєстрований - ОСОБА_3 . Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідач фактично з моменту реєстрації у будинку не проживав у такому та не проживає в такому на даний час, у будинку відсутні особисті речі відпловідача, останній не бере участі в оплаті комунальних послуг та поточному ремонті будинку. У зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача, у позивача виникли труднощі щодо реалізації своїх прав, а саме: оформлення субсидій на комунальні послуги. Звернення позивача в суд з цим позовом є однією із форм захисту власником своїх прав.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації - відмовлено.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року оскаржив позивач та його представник. Вважають рішення незаконним, і таким, що не відповідає обставинам справи. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суду були надані відповідні матеріали, які підтверджують факт непроживання ОСОБА_3 у вказаному вище будинку, однак такі судом до уваги узяті не були. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що позивач в будинку проживає сам. Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнав, що за вказаною адресою не проживав, а лише декілька разів приїжджав. Пояснення відповідача про те, що він надавав матеріальну допомогу його покійній дружині, а також те, що його не допускали в житло, не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами. Крім того, надання чи ненадання будь-якої матеріальної допомоги не звільняє його від права усунути перешкоди в користуванні житлом, яке належить йому на праві власності, якщо відповідач постійно не проживав з ним на протязі останнього року без поважних причин, що відповідає вимогам ст. 405 ЦК України. Незаконне рішення суду порушує права позивача як власника житла.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що твердження позивача про його непроживання у спірному приміщенні не відповідає дійсності, оскільки він дійсно не міг постійно проживати у спірному будинку, так як позивач та його теперішня дружина ОСОБА_5 чинять постійно перешкоди, а саме постійно зачиняють двері на ключ та хвіртку на ланцюг, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Останній раз він був у будинку в січні 2018 року, після цього приїжджав близько семи раз, однак будинок був зачинений. В даному будинку зберігаються його особисті речі. Враховуючи те, що він був зареєстрований в будинку як племінник за згодою власників помешкання, а саме позивача та його покійної дружини ОСОБА_8 і вселений у будинок за їх згодою, хоча постійно і не проживав, проте періодично навідувався, вважає що доводи апеляційної скарги є безпідставними. Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 20178 року залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач за місцем реєстрації, що за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, оскільки йому чинять перешкоди у цьому. Враховуючи те, що відповідач протягом тривалого часу надавав матеріальну допомогу позивачу та його покійній дружині, допомагав їм по господарству та був пов`язаним з ними спільним побутом, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням слід відмовити.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, сторонами не заперечується та визнається, що дідусь відповідача ОСОБА_9 та його бабуся ОСОБА_10 були власниками будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті дідуся відповідача, майно успадкувала його бабуся ОСОБА_10 , яка згодом склала заповіт на користь свого зятя ОСОБА_1 .

Заповітом, посвідченим 23.12.1987 року Виконавчим комітетом Семигинівської Ради народних депутатів, ОСОБА_10 все своє майно разом з будівлями, що знаходяться в с. Семигинів Стрийського району Львівської області, заповіла своєму зятеві - позивачу по справі ОСОБА_1 ( а.с. 4).

Згідно копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі розпорядження Представника Президента 09.11.1993 року, житловий будинок з приналежними до нього спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_1 (а.с. 5).

З копії довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації за вих. № 2348 від 20.11.2018 року вбачається, що згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 09.11.1993 року Адміністрацією Представника Президента України, на підставі розпорядження Представника Президента України № 726 від 09.11.1993 року та зареєстровано в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 56. Згідно витягу з господарської книги с. Семигинів від 25.10.1993 року № 396, виданого Виконавчим комітетом Семигинівської сільської ради народних депутатів Стрийського району Львівської області головою колгоспного двору був ОСОБА_1 , член колгоспного двору: ОСОБА_8 ( а.с. 49 ).

ОСОБА_8 , яка доводилась дружиною позивачу та тіткою відповідачу, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після її смерті. Інших спадкоємців першої черги за законом, чи спадкоємців за заповітом, після смерті ОСОБА_8 немає, що визнається сторонами.

З копії свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 1761, вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її чоловік позивач ОСОБА_1 , що проживає в с. Семигинів, Стрийського району Львівської області (а.с. 6). Останній успадкував земельну ділянку, площею 1, 1515 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Львівська область, Стрийський район, с. АДРЕСА_1 , що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 15.06.2018 року Стрийською державною нотаріальною конторою Стрийського районного нотаріального округу ( а.с.7).

Відповідно до копії будинкової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в даному будинку з 15.06.2016 року, як племінник (а.с.8-13). Останній зареєстрований, але не проживає в цьому житловому будинку, що вбачається із довідки, виданої виконкомом Семигинівської сільської ради № 250 від 13.08.2018 року (а.с. 14 ).

З копії акту обстеження місця проживання від 11.10.2017 року, складеного комісією в складі: сільського голови Какося А., секретаря сільської ради Когут Б., депутата сільської ради Гнатіва І.Б. також вбачається, що відповідач ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає, а проживає в м. Стрий ( а.с. 36).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) визначені в статті 156 цього Кодексу. За приписами частини четвертої цієї статті, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тлумачення частини другої статті 405 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на фізичних осіб, які не є власниками житла, але є членами сім`ї власника житла.

Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірному житлі зі згоди власника та його дружини ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому колегія суддів враховує, що членом сім`ї, як ОСОБА_8 (станом на час реєстрації відповідача у спірному житлі), так і позивача у справі (після смерті ОСОБА_8 ) ОСОБА_3 не був, такого статусу не набував. Відсутня пов`язаність між сторонами у справі і спільним побутом, за адресою спірного житла.

Сам відповідач у суді апеляційної інстанції визнав, що проживає у місті Стрий Львівської області. У спірному будинку за життя дідуся і бабусі, а після їх смерті - тітки і позивача, перебував лише тимчасово, постійним його місцем проживання такий ніколи не був.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, адже лише сам по собі факт реєстрації відповідача у спірному житлі, без фактичного проживання у ньому, а також забезпеченість іншим місцем проживання, враховуючи намір позивача, як власника вільно володіти, користуватися, а також розпорядитися таким житлом, перешкоджає у вчиненні ним таких дій, право позивача є порушеним та підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме визнання відповідача таким, що втратив право проживання у вказаному житлі.

З огляду на такі обставини, колегія суддів вважає юридично неспроможними мотиви суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні про те, що в результаті надання відповідачем протягом тривалого часу покійній ОСОБА_8 матеріальної допомоги, придбання ліків, їжі та інших необхідних речей, допомоги у її похованні, він набув статусу члена сім`ї, адже при цьому відсутній такий елемент, як спільне проживання та пов`язаність спільним побутом, що також узгоджується з рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 (справа N 1-8/990). Також з матеріалів справи убачається, та не заперечується самим відповідачем, що з часу його реєстрації житловий будинок в АДРЕСА_1 не був єдиним та постійним його місцем фактичного проживання. Він лише періодично там ночував, надаючи допомогу по догляду за цим будинком своїй тітці, до моменту її смерті.

Також в ході апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи відповідача, що позивачем чиняться перешкоди у користуванні йому спірним житлом, зокрема, відсутній зустрічний позов або факт звернення з окремим позовом з таким предметом. А обставини чинення перешкод у користуванні відповідачем житлом з боку його дружини не входять до предмета доказування у даній справі.

Вказане судом першої інстанції враховано не було, що призвело до помилкових висновків про безпідставність позовних вимог, а відтак і про відмову у їх задоволенні.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за цією адресою.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи судом першої та апеляційної інстанцій слід покласти на відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за цією адресою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 707 грн. 80 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 1057 грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.