Номер провадження: 22-ц/813/6523/19
Номер справи місцевого суду: 500/1291/17
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Департамент освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації, державний навчальний заклад «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» про поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

20 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Міністерства освіти і науки України, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Департамент освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації, державний навчальний заклад «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» про поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона працювала на посаді директора Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» за контрактом від 19 березня 2015 року.

За час її роботи порушень не допускала, разом із тим за наказом Міністерства освіти і науки України за №75-к від 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 була звільнена з підстав, передбачених контрактом, згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України та достроково контракт був припинений.

Позивач ввжає, що наказ є недійсним через те, що звільнення було здійснено під час знаходження її на лікарняному в період з 14 лютого 2017 року по 07 березня 2017 року, також підставою для звільнення була довідка комісії Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації, висновки у якій не стосуються порушень з боку ОСОБА_1 ..

На підставі вказаного, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд визнати незаконною вказану довідку, скасувати наказ №75-к від 21 лютого 2017 року та поновити її на посаді директора Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» і стягнути з Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 324 950 гривень та моральну шкоду 20 000 гривень.

Представник відповідача Міністерства освіти і науки України проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснивши, що звільнення відбулось за результатами перевірки Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації проти позовних вимог також заперечував та пояснив, що довідка була складена за результатами перевірки 04 та 05 січня 2017 року за зверненням працівників та профспілкового комітету Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти». За результатами перевірки та інвентаризації було виявлено нестачу верстатів на загальну суму 14 425,44 гривень, а також виявлено надлишки чотирьох верстатів. Окрім вказаного виявлено неефективне використання майна токарної майстерні, частини приміщень за адресою АДРЕСА_1 та автомобілів і лабораторій. Окрім того встановлено незадовільний санітарно-технічний стан жилих кімнат, душової, вмивальних та туалетів гуртожитку, а також неефективне використання коштів на оплату праці.

Представники державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» проти позовних вимог заперечували та підтвердили звернення до Міністерства освіти і науки України щодо діяльності позивача, за результатами перевірки якої складена довідка, що і стало підставою для звільнення позивача.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 18 листопада 2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, які містяться у відзивах Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» та Міністерства освіти і науки України, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частинах 1 та 3 статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

У статті 139 КЗпП зазначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 березня 2015 року між Міністерством освіти і науки України та позивачкою ОСОБА_1 укладено контракт, яким останню на підставі наказу Міністерства освіти і науки України №101-К від 31 березня 2015 року призначено на посаду директора Державного навчального закладу «Ізмаїльський професійний ліцей» на строк п`ять років, з 02 квітня 2015 року до 02 квітня 2020 року (т. 1, а. с. 11 - 20).

Згідно пункту 4.5 розділу 4 «Порядку внесення змін та розірвання контракту» керівник може бути звільнений з посади, контракт розірваний з ініціативи Міністерства освіти та науки України, у тому числі за пропозицією Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації до закінчення строку його дії.

У пункті 5.1 розділу 5 «Відповідальність сторін, вирішення спорів» зазначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених цим контрактом сторони несуть відповідальність згідно законодавства України та цим контрактом.

Наказом Міністерства освіти і науки України №75-к від 21 лютого 2017 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади директора Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» з 21 лютого 2017 року з підстав, передбачених контрактом, за пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та достроково припинено контракт від 19 березня 2015 року з підстав статті 149 Кодексу законів про працю України та підпунктів 2.4.10, 2.4.11,2.4.15, 2.4.18, 2.4.19 пункту 2.4 розділу 2 «Права та обов`язки сторін», передбачених контрактом (т. 1, а. с. 9-10).

Підпункти 2.4.10, 2.4.11, 2.4.15, 2.4.18, 2.4.19 пункту 2.4 розділу 2 «Права та обов`язки сторін» контракту передбачають зобов`язання керівника навчального закладу, а саме, ефективне управління майном навчального закладу та його раціональне використання; додержання умов колективного договору до статуту навчального закладу; дотримання фінансово-господарської та трудової дисципліни; створення в кожному структурному підрозділі і на кожному робочому місці належних умов праці відповідно до вимог законодавства України, а також додержання прав працівників, гарантованих законодавством про працю; ефективне використання та збереження бюджетних коштів, державного майна.

Підставою видання наказу №75-к від 21 лютого 2017 року було лист Департаменту освіти і науки Одеської державної адміністрації від 19 січня 2017 року №168/02/01-34-02-02, рішення засідання експертної кадрової комісії з розгляду питань діяльності керівників навчальних закладів, установ професійно-технічної та позашкільної освіти, що підпорядковані Міністерству освіти і науки України №3 від 10 лютого 2017 року, пояснення ОСОБА_1 , заява ОСОБА_2 від 15 лютого 2017 року (т. 1, а. с. 9-10).

У листі від 19 січня 2017 року №168/02/01-34-02-02, адресованому Міністерству освіти та науки України, Департамент освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації зазначив, що за результатами роботи комісією Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації у період 4-5 січня 2016 року встановлено порушення позивачкою ОСОБА_1 підпунктів 2.37, 2.3.9, 2.4.10 контакту від 19 березня 2015 року, пунктів 2.1, 2.2, 2.10, 3.4, 3.9, 3.10 вимог Колективного договору, прийнятого на зборах трудового колективу від 27 червня 2013 року, протокол №6, зареєстрованого в Ізмаїльській міській раді 25 грудня 2013 року №54, та згідно пункту 4.5 розділу 4 контракту просив розглянути питання щодо звільнення позивачки ОСОБА_1 з посади директора Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» (т. 1, а. с. 102).

Вказаній перевірці передувало звернення трудового колективу за протоколом №2 розширених зборів профспілкового комітету ДНЗ «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» від 21 грудня 2016 року на адресу Міністра освіти і науки України щодо висловлення недовіри ОСОБА_1 на посаді директора навчального закладу з вимогою про розірвання контракту з керівником (т. 1, а. с. 209 - 215, 218 - 219).

Довідкою за результатами вибіркової перевірки фінансово-господарської діяльності перевірки Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти», складеною комісією Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації у період 4-5 січня 2016 року, встановлено порушення позивачкою п. п. 2.4.10 та 2.4.19 контракту щодо здійснення контролю за використанням та збереженням державного майна, яке не стосується списання з балансу фрезерних верстатів у кількості 15 одиниць, з яких ліквідовані та задані на металобрухт 14 верстатів з оприбуткуванням 14 двигунів, за які на спеціальний рахунок закладу надійшли 38 192,00 грн.. За результатами проведеної вибіркової інвентаризації виявлено нестачу на загальну суму 14 425,44 грн. у складі токарного верстату, компресора, двигуна та станка кругло пильного, а також виявлено лишки чотирьох верстатів.

Через неефективне використання майна сталось протікання даху у токарній майстерні по АДРЕСА_1, у зв`язку з чим частина станків вийшла з ладу та стала непридатною до використання у навчальному процесу, частина станків необґрунтовано здана на металобрухт, не закінчено ремонт спортивної зали, псуються та руйнуються навчальна майстерня, лабораторії електромонтерів. Лабораторії з професії «електрогазозварник. Контролер зварювальних робіт», « Слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування. Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва (категорії А1, А2, G1, G2, D1). Водій автотранспортних засобів (категорія С), обладнані з порушенням державних санітарних норм, порушенням правил техніки безпеки.

У порушення вимог підпункту 2.3.9 пункту 2.3 та підпункту 2.4.10 пункту 2.4 контракту щодо дотримання санітарних правил по облаштуванню та утриманню гуртожитку половина приміщень у гуртожитку відключена від системи опалення, вказані приміщення не експлуатуються та вимагають капітального ремонту, що також стосується санітарно-технічного стану жилих кімнат, душової, вмивальних та туалетів та санітарних вузлів.

Вказаною перевіркою підтверджено факт використання в особистих цілях автомобіля «Москвич 2140», державний номерний знак НОМЕР_1 , факт повернення позивачеві та водію ОСОБА_4 у 2015 році коштів, отриманих за фіктивні відрядження.

В порушення підпункту 2.4.25 пункту 2 контракту не укладались договори найму жилого приміщення із завгоспом центру ОСОБА_5 та не відшкодовувались видатки за спожиті нею комунальні послуги на загальну суму 1 820 грн..

У порушенням вимог підпунктів 2.3.7, 2.3.9 контракту є порушення в оформленні функціональних обов`язків працівників та веденням контролю за діяльністю викладачів, майстрів та заступників директора навчального закладу.

В порушення вимог п. п. 2.1, 2.2, 2.1, 3.4, 3.9, 1, 3.10 колективного договору від 27 червня 2013 року в частині відсутності програми комісії соціального розвитку навчального закладу, інформування профкому та трудового колективу про фінансовий стан навчального закладу та щодо гласності умов праці у формі погодження з профкомом розміру надбавок (т. 1, а. с. 95 - 104).

Інформація, визначена у вказаній довідці, була доведена позивачці, й у запереченнях №19 від 19 січня 2017 року, адресованими нею Міністру освіти і науки України, вона вказала, що здійснення контролю за використанням та збереженням державного майна, яке є повністю амортизованим, було здійснено у порядок, передбачений постановою Кабінету міністрів України за №1314 від 08 листопада 2007 року та змінами від 26 грудня 2012 року за №1199, а кошти від здачі металобрухту направлені до спецфонду. Провину на встановлені результати інвентаризації покладає на заступника директора ОСОБА_6 та колишнього директора ОСОБА_7 , а за результатами недостачі чотирьох станків подана заява до правоохоронних органів. Щодо неефективного використання майна пояснила про свою категоричну незгоду, яка пов`язана із знаходженням приміщення майстерень в аварійному стані впродовж 20 років та законсервованим у зв`язку зі скороченням контингенту і штату більш ніж на 60%, що відбулось після передачі фінансування та його відсутності на місцевий бюджет. Також визначила, що кошти на утримання гуртожитку не виділялись більше ніж 5 років, а проведення ремонту за кошти на спецфонді не дає бажаного результату, що стало причиною для встановлення графіку використання приміщень. Щодо використання автомобіля «Москвич» визначила провину заступника директора ОСОБА_6 , який не надав до бухгалтерії чотири шляхових листи, а використання автомобіля за власні кошти водія пов`язане з виробничими питаннями. Також проживання ОСОБА_5 у гуртожитку з 18 травня 2016 року пов`язує з обов`язками останньої виконати умови договору. Вважає дійсними посадові інструкції працівників, які працювали у двох об`єднаних закладах, а контроль за діяльністю працівників делеговані заступникам директора ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , за недбалість яких була винесена догана ОСОБА_9 . та звільнено ОСОБА_6 Результатами ревізії фінансово-господарської діяльності ДНЗ «Ізмаїльський ЦПТО» за період з 01 травня 2011 року по 30 вересня 2016 року, яка проведена з 17 жовтня 2016 року по 11 листопада 2016 року Державною аудиторською службою не встановлено фактів зловживання, розкрадань та грубих порушень законодавства (т. 1, а. с. 34 - 37).

Вказані обставини щодо наявності старих станків та здачі станків на металобрухт, поганий технічний та будівельний стан приміщень, а також наявність спорів у трудовому колективі після об`єднання двох навчальних закладів засвідчили свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які також пояснили про примус з боку керівництва для підпису заяви на ім`я керівника Міністерства освіти і науки України.

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 засвідчили, що через відсутність реагування директора навчального закладу на заяви робітників щодо покращення умов виховного процесу було прийняте рішення про звернення на ім`я керівника Міністерства освіти і науки України, встановлені порушення посадових обов`язків з боку керівника підтверджені під час роботи комісії Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації наявними доказами, численними судовими рішеннями про поновлення на роботі працівників навчального закладу після звільнення за наказом позивача ОСОБА_1 та стягнення надбавок до заробітної плати (т. 1, а. с. 165 - 176 ).

Рішенням №3 засідання експертної кадрової комісії з розгляду питань діяльності керівників навчальних закладів, установ професійно-технічної та позашкільної освіти, що підпорядковані Міністерству освіти і науки України від 10 лютого 2017 року встановлено порушення позивачем підпунктів 2.3.7, 2.3.9, 2.4.10 укладеного контракту та п. п. 2.1, 2.2, 2.10, 3.4, 3.9, 3.10 колективного договору, який прийнято на зборах трудового колективу 27 червня 2013 року за протоколом №6 та вирішено питання щодо звільнення позивача ОСОБА_1 з посади директора Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» за пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та достроково припинено з нею контракт від 19 березня 2015 року (т. 1, а. с. 103 - 104).

За таких обставин, вирішуючи трудовий спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 звільнена з посади директора Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» за наказом Міністерства освіти і науки України №75-к від 21 лютого 2017 року згідно пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та достроково припинено контракт від 19 березня 2015 року на законних підставах. Звільнення позивача під час тимчасової непрацездатності не може служити у даному випадку підставою для поновлення на роботі, оскільки позивачка звільнена за окремою підставою, а саме з підстав, передбачених у контракті, що не стосується звільнення з ініціативи власника чи уповноваженого органу з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП.

Твердження позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що вона була звільнена з роботи під час тимчасової непрацездатності, що згідно частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається, не приймаються до уваги за таких підстав.

Дійсно, під час звільнення з займаної посади за пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України з 14 лютого 2017 року по 22 лютого 2017 року позивачка ОСОБА_1 знаходилась на амбулаторному лікуванні з діагнозом гіпертонічна хвороба, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АДЖ №512477 (а. с. 7).

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Усуваючи розбіжності у неоднаковому застосуванні частини 3 статті 40 КЗпП України та пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України у постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-127цс13 Верховний Суд України висловив такий правовий висновок, «відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 частини 1 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 цього Кодексу. Це виключає охоплення змістом терміна «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 частини 1 статті 36, частини 3 статті 40, частини 3 статті 41 та статей 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником із підстав, передбачених контрактом - пункт 8 частини 1 статті 36 зазначеного Кодексу, а не у зв`язку із звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення частини 3 статті 40 КЗпП України не поширюються».

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12.

Таким чином, заборона на звільнення працівника з роботи під час тимчасової непрацездатності не поширюється на випадки звільнення за п. 8 частини 1 статті 36 КЗпП України, з підстав, передбачених контрактом.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що вона звільнена із займаної посади незаконно, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог щодо її незаконного звільнення з роботи, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, те що позивачка звільнена з роботи у відповідності до вимог діючого трудового законодавства.

Однак, позивачем у судовому засіданні в суді першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції, не надані належні, достовірні та достатні докази на підтвердження позовних вимог, а саме те, що позивака була звільнена із займаної посади з порушенням вимог закону та без достатніх правових підстав.

Так, судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що позивачка ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади до закінчення строку контракту за пропозицією Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації (пункту 4.5 розділу 4 «Порядку внесення змін та розірвання контракту»), яким під час ретельної перевірки стану роботи Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» було встановлено неналежне виконання керівником учбового закладу службових обов`язків, передбачених підпунктами 2.4.10, 2.4.11, 2.4.15, 2.4.18, 2.4.19 пункту 2.4 розділу 2 «Права та обов`язки сторін» контракту, а саме, ефективне управління майном навчального закладу та його раціональне використання; додержання умов колективного договору до статуту навчального закладу; дотримання фінансово-господарської та трудової дисципліни; створення в кожному структурному підрозділі і на кожному робочому місці належних умов праці відповідно до вимог законодавства України, а також додержання прав працівників, гарантованих законодавством про працю; ефективне використання та збереження бюджетних коштів, державного майна.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звільнена з посади директора Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» за наказом Міністерства освіти і науки України №75-к від 21 лютого 2017 року згідно до пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України та з нею достроково припинено контракт від 19 березня 2015 року на законних підставах, тому відповідачем не порушені трудові права позивача й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягають захисту судом.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 18 листопада 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

Р.Д.Громік