Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 306/1907/16-ц

провадження № 61-16922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Неліпинська сільська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2016 року у складі судді Ганчак Л. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивачів

У вересні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог - Неліпинська сільська рада, про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим будинком на АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач є сином позивачів, але останні 15 років після одруження проживає фактично у дружини, періодично приходить до позивачів додому. Між сторонами існують давні неприязні стосунки, неодноразово відповідач притягувався до адміністративної відповідальності через конфлікти між сторонами.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач проти позову заперечив повністю та зазначив, що він є сином позивачів, а тому відповідно до частини першої статті 405 ЦК України має право на проживання в будинку своїх батьків.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2016 року позов задоволено. Судом визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим будинком на АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_6 тривалий час проживає разом із дружиною та дочкою на АДРЕСА_2, а тому втратив право користування житловим будинком на АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_5 не має статусу члена сім'ї позивачів (власників житлового будинку АДРЕСА_1), постійно з ними не проживає (навідується час від часу) і спільне господарство з ними не веде.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв'язку у червні 2016 року, ОСОБА_5 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник стверджує, що представник позивачів адвокат ОСОБА_8 є хрещеною матір'ю сина судді Ганчак Л. Ф., яка розглядала справу в суді першої інстанції, що свідчить про наявність конфлікту інтересів. На переконання заявника, суди дійшли помилкового висновку про те, що він не проживає за місцем реєстрації більше 15 років, оскільки це не відповідає дійсності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішенні суду апеляційної інстанції

Судами встановлено, що позивачі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 Свалявського району.

Згідно з довідками Неліпинської сільської ради від 16 вересня 2016 року ОСОБА_5 (син позивачів) зареєстрований за згаданою адресою, однак відповідно до акта обстеження від 15 липня 2016 року разом із власною сім'єю проживає на вул. Головній, 42 в с. Неліпино.

З акта комісійного обстеження проживаючих осіб у житловому будинку на території Неліпинської сільської ради від 15 липня 2016 року встановлено, що ОСОБА_5 не проживає у будинку АДРЕСА_1 п'ятнадцять років (після одруження проживає із сім'єю на АДРЕСА_2).

У письмових запереченнях проти позову ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5, зокрема, зазначив, що дружина не може його зареєструвати за місцем свого проживання, оскільки право власності на будинок не оформлено належним чином.

Згідно з інформаційним листом Неліпинської сільської ради від 11 травня 2017 року під час комісійного обстеження домогосподарства АДРЕСА_2 встановлено перебування за адресою цього житла ОСОБА_5, який косив траву на подвір'ї, однак від спілкування із комісією відмовився. Зі слів сусідів, у цьому домогосподарстві проживають ОСОБА_9, її дочка - ОСОБА_10, також бачать там і ОСОБА_5

ОСОБА_5 (до шлюбу - ОСОБА_5) та ОСОБА_9 одружені з 14 червня 2003 року. Від шлюбу мають дитину - дочку ОСОБА_12.

Факт тривалого (з моменту одруження) непроживання ОСОБА_5 в будинку батьків за адресою: АДРЕСА_1, підтверджений також показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19

Зазначені обставини на підставі оцінки усіх наданих сторонами доказів суди визнали доведеними й, відповідно, вважали встановленими.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що позивачі заявили вимогу саме про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням, як на правову підставу позову позивачі посилалися на частину другу статті 405 ЦК України.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім'ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Втрату (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити такі дії членів сім'ї власника житла, які пов'язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов'язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява

№ 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем.

Відповідно до правил частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач з моменту одруження, 14 червня 2003 року, проживає окремо від батьків, створив свою сім'ю, з якою веде спільний побут, а відтак Верховний Суд погоджується із висновками судів про задоволення вимог позову.

При цьому, судами не встановлено й відповідачем не доведено існування у нього достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем - за місцем попереднього його проживання з батьками.

Обставини створення позивачами перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням за місцем його реєстрації судами не встановлено та відповідачем не зазначалося.

Верховний Суд врахував, що тривале непроживання відповідача у житловому приміщенні, яке належить на праві власності позивачам, порушує їх права вільно користуватися та розпоряджатися своїм майно оскільки, окрім вірогідного покладення на них додаткових витрат, викликає існування непевної правової ситуації.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, будь-якими належними доказами доведені не були, а тому мають характер припущень.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик