ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 672/203/19
Провадження № 22-ц/4820/2064/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу №676/203/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 16 вересня 2019 року (суддя Сакенов Ю.К., повне судове рішення складено 20 вересня 2019 року) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У лютому 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеного договору б/н від 19 квітня 2010 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Остання в анкеті-заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_2 не виконала, у зв`язку з чим станом на 02 грудня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 11565,45 грн, у тому числі: 4363,46 грн - тіло кредиту, 7001,99 грн - проценти за користування кредитом, 200 грн - пеня.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Спадкоємцем майна померлої є ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину і з якої позивач просив стягнути зазначену заборгованість.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 16 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитним договором (тіло кредиту) у сумі 4363,46 грн. Вирішено питання про судові витрати. У решті позову відмовлено.

АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції

в частині відмови в позові, в апеляційній скарзі просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення вимог. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає безпідставною відмову в позові про стягнення процентів за користування кредитними коштами і пені. Суд не взяв до уваги, що підписавши анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, позичальник висловила свою згоду з формою договору та його умовами. Доказів того, що ОСОБА_2 не була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку або ж її було ознайомлено з іншими Умовами та правилами суду не надано. Заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачка не висловлювала. Суд не врахував, що укладений із ОСОБА_2 договір є договором приєднання і закон не вимагає підписання його позичальником. Банк посилається також на безпідставність застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки вона стосується конкретної справи за інших правовідносин сторін. Судове рішення призводить до нехтування принципів платності кредитного договору.

Рішення суду в частині задоволення вимог не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 19 квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який не повернула. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачкою заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Спадщину у встановленому законом порядку прийняла ОСОБА_1 . Позивач у строк, передбачений ч. 2 ст. 1281 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, пред`явив вимогу до спадкоємця.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Рішення в частині відмови в позові про стягнення процентів і пені суд мотивував безпідставністю та недоведеністю вимог.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимог Банк надав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містять посилання на Тарифи Банку.

За розрахунком позивача станом на день смерті позичальника 02 грудня 2017 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 11565,45 грн, у тому числі: 4363,46 грн - тіло кредиту, 7001,99 грн - проценти за користування кредитом, 200 грн - пеня.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини першої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Із заяви позичальника ОСОБА_2 від 19 квітня 2010 року вбачається, що в ній процентна ставка не зазначена, відсутні умови настання відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім тіла кредиту, складових його повної вартості, зокрема заборгованості за процентами за користування кредитними коштами та пені. В обґрунтування права вимоги в цій частині, в тому числі щодо розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів Банку та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини укладеного договору.

Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку визначені серед іншого пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і Банку, відповідальність сторін.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий до матеріалів справи витяг з Умов та правил надання банківських послуг і Тарифи Банку, на які посилався позивач, розуміла ОСОБА_2 та ознайомилася і погодилася з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені) та саме у зазначених Банком розмірах і порядках нарахування.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_2. Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий Банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у справі - в анкеті-заяві, яка безпосередньо підписана ОСОБА_2 і лише цей факт може свідчити про прийняття нею запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які наявні в матеріалах справи, не містить підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного з Банком шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Спірні договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2 позивач дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права суд першої інстанції правильно відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахував висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність врахування зазначеного висновку не заслуговують на увагу, оскільки судові рішення у справах ухвалені в подібних правовідносинах.

Вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що безпідставними є вимоги Банку про стягнення із спадкоємця позичальника процентів за користування кредитом у сумі 7001,99 грн і пені - 200 грн, оскільки відсутній такий обов`язок в анкеті-заяві ОСОБА_2 від 19 квітня 2010 року, а витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися складовою частиною укладеного кредитного договору.

Відповідно, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення процентів і пені.

Інші доводи апеляційної скарги на законність рішення суду не впливають.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 16 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ І.В. П`єнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай