Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 520/1192/14-ц

провадження № 61-33426 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Рибак Андрій Вікторович,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2015 року у складі судді Коваленко О. Б. та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та припинення права власності на іпотечне майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_5, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 79 400 доларів США строком користування кредитними коштами до 24 травня 2017 року включно, зі сплатою 13,50 % річних.

Відповідно до вищевказаного кредитного договору ОСОБА_5 зобов'язалась щомісячно здійснювати часткове погашення кредиту та відсотків за фактичне використання кредитних коштів відповідно до затвердженого сторонами графіку. Проте, свої зобов'язання ОСОБА_5 належним чином не виконувала.

Виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором забезпечено договором іпотеки, укладеного між ОСОБА_5 та АІКБ «УкрСиббанк» 24 травня 2007 року та посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. Відповідачем в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за вказаним кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору ОСОБА_5 зобов'язання по поверненню кредиту у строк, сплати процентів, які передбачені вищевказаним кредитним договором, не виконувала, у зв'язку із чим наявна заборгованість, строк сплати якої пропущено, у розмірі 1 059 819 грн 53 коп.

Враховуючи вищевикладене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості у розмірі 1 059 819 грн 53 коп. за кредитним договором від 24 травня 2007 року № 0 звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить ОСОБА_5, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі банку права власності на вказане майно; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру; зобов'язати ОСОБА_5 передати правовстановлюючі документи на вказану квартиру, ключі та документи; виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_5 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 травня 2007 року укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого по вказаному кредитному договору є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5 у розмірі 132 593, 46 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 1 059 819 грн 53 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5

Визнано спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом застосування процедури продажу встановленого статтею 41 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконаче провадження» за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведено незалежним суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Законом України «Про іпотеку»не передбачено передачу заставного майна у власність банку, оскільки є процедура реалізації іпотечного майна. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки та визначити спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, визначеної на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення та зняття з реєстрації місця проживання та перебування ОСОБА_5 та інших осіб з іпотечного майна, суд виходив із того, що відповідно до статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається із підстав, установлених законом, виселення проводиться добровільно або в судовому порядку, а тому на час ухвалення рішення судом немає підстав для виселення із вказаної квартири відповідача та інших мешканців, які проживають та зареєстровані в квартирі, яких позивач не зазначив.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2015 року скасовано.

У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що задовольняючи позов частково суд першої інстанції вийшов за межі позовної заяви та самостійно змінив позовні вимоги, зазначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а також не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його початкової реалізації, визначеною за процедурою частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Також суд зазначив, що захист цивільних прав у спосіб визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки є неправильним з огляду на те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України, а стаття 392 ЦК України підтверджує вже наявне право власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що враховуючи положення частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки порушено права банку. Також зазначено, що апеляційний суд прийшов до неправильного висновку щодо можливості виникнення права власності за рішенням суду лише у випадках передбачених статтею 335 ЦК України та статтею 376 ЦК України, оскільки п. 4.2. іпотечного договору передбачає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду. Таким чином, банк має право відповідно до частини другої статті 16 ЦК України вимагати застосування стягнення на предмет іпотеки, як набуття права власності на підставі рішення суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Положенням статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що п. 4.2. іпотечного договору передбачає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а томубанк має право відповідно до частини другої статті 16 ЦК України вимагати застосування стягнення на предмет іпотеки, як набуття права власності на підставі рішення суду, є необгрунтованими, оскільки можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Зазначеним пунктом договору якраз і передбачено позасудовий спосіб визнання права власності на предмет іпотеки.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І.Гулько

Ю. В.Черняк