П о с т а н о в а

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа 316/876/16-ц

провадження № 61-30112 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області у складі судді Вільямовської Н. О. від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В., від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 03 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 29 тис. грн, строком до 04 листопада 2015 року, що підтверджуються письмовою розпискою про отримання цих коштів. У пункті 3 цього договору передбачено, що у разі прострочення повернення грошових коштів позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Оскільки ОСОБА_6 в обумовлений строк грошові кошти не повернув, на вимоги не реагував, ОСОБА_4 просив суд стягнути з нього заборгованість за договором позики у розмірі 29 тис. грн та штраф за невиконання умов договору у розмірі 29 тис. грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики безгрошовим.

Зустрічний позов мотивований тим, що 26 жовтня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої було відкрито кримінальне провадження, в якому він був особою, яка скоїла правопорушення, передбачене частиною другою статті 286 КК України, а ОСОБА_4 - потерпілим. На підтвердження повного визнання своєї вини та наміру відшкодувати заподіяну потерпілому шкоду у повному обсязі ним було підписано надані представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - договір позики та розписку на суму 29 тис. грн, які, як його запевнив представник потерпілого, будуть знищені після передачі потерпілому грошових коштів на відшкодування шкоди. 05 листопада 2014 року у лікарні, де перебував на лікуванні потерпілий, відбулося повне відшкодування шкоди останньому, що підтверджується нотаріально посвідченими документами, у тому числі й договором відшкодування шкоди.

Вказував, що договір позики ним був підписаний під впливом тяжкої обставини, він є безгрошовим, так як підписанням цього договору та розписки про позику сторонами було оформлено інші правовідносини, а саме щодо відшкодування шкоди потерпілому, завданої злочином.

Посилаючись на викладене, а також на положення статті 1051 ЦК України ОСОБА_6 просив суд визнати договір позики та розписку від 03 листопада 2014 року недійсними, тобто безгрошовими.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 листопада 2016 року зустрічний позов ОСОБА_6 об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_4 під № 316/876/16ц.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 29 тис. грн та штраф у розмірі 29 тис. грн за невиконання умов договору. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із доведеності, що між сторонами виникли правовідносини саме щодо невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики, а не щодо відшкодування шкоди, завданої злочином, що підтверджується наявною у позивача оригіналу договору позики та розписки. У зв'язку з цим суд стягнув з ОСОБА_6 на користь позивача суму позики та обумовлений договором штраф за його невиконання, а також відмовив у задоволенні зустрічного позову про безгрошовість договору позики та розписки за необґрунтованістю.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилено, рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 липня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд також вказав, що відповідачем не доведено підстав для визнання договору позики безгрошовим, оскільки знаходження оригіналу договору позики та оригіналу розписки у позикодавця свідчить про непогашення боргу позичальником перед ним. При цьому зазначив, якщо ОСОБА_6 вважав, що відшкодовував потерпілому шкоди при ДТП, то повинен був при передачі коштів вимагати повернення оригіналів договору позики чи боргової розписки.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що передумовою підписання відповідачем договору позики та розписки стала ДТП, внаслідок якої ОСОБА_4 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження з вини ОСОБА_6 На вимогу потерпілого та його представника відповідач підписав договір позики та розписку як гарантію відшкодування ним заподіяної шкоди, проте реально грошових коштів від ОСОБА_4 він не отримував. Підписанням спірного договору позики сторони мали на меті врегулювати правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Матеріали справи містять докази про відшкодування ОСОБА_4 шкоди та нотаріально посвідчену розписку останнього про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_6 Суди зазначені обставини не врахували, не дослідили справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшли передчасного висновку про виникнення грошового зобов'язання за договором позики.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 03 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 29 тис. грн, строком до 04 листопада 2015 року, що підтверджуються письмовою розпискою про отримання цих коштів (а.с. 5, 6). У пункті 3 цього договору передбачено, що у разі прострочення повернення грошових коштів позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Вироком Суворівського районного суду м. Херсону від 28 січня 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_6 було звільнено від відбування призначеного покарання із встановленням іспитового строку в один рік (а. с. 68).

Потерпілим за обставинами вищевказаного кримінального провадження був ОСОБА_4, на якого ОСОБА_6, порушивши Правила дорожнього руху, 26 жовтня 2014 року на пішохідному переході у м. Херсоні здійснив наїзд, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, у зв'язку з чим проходив лікування в умовах травматологічного відділення стаціонару з 26 жовтня 2014 року по 25 листопада 2014 року.

Судом також установлено, що 05 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір відшкодування шкоди, за умовами якого останній відшкодував потерпілому шкоду, завдану з його вини, у розмірі 20 тис. грн (а. с. 29), а потерпілий надав нотаріально посвідчену заяву, що будь-яких вимог до ОСОБА_6 він не має, на притягнення останнього до кримінальної відповідальності він не наполягає (а. с. 67).

Пред'являючи зустрічний позов, ОСОБА_6 посилався на те, що зазначений договір та заява ОСОБА_4 свідчать про те, що раніше підписаний договір позики слугував лише як гарантія відшкодування ним потерпілому спричиненої шкоди і грошових коштів у позику він реально не отримував. Крім того, договір позики та розписка підписані ним внаслідок психологічного тиску з боку представника потерпілого - ОСОБА_8 - та тяжких для нього обставин, а саме: наявність кримінального провадження, у якому його доля залежала від думки та поведінки потерпілого. Таким чином, договір позики насправді був безгрошовим.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми(договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

У порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України суди належним чином не дослідили договір позики та розписку про отримання коштів за ним від 03 листопада 2014 року, не з'ясували справжню правову природу укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договору позики, не врахували доводи останнього про те, що спірним договором позики сторони оформили інші правовідносини, а саме правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої злочином, на підтвердження чого уклали відповідний договір.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суди у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України не надали належної правової оцінки доводам ОСОБА_6 про те, що він ніколи до ДТП не був знайомим з ОСОБА_4, що викликає сумнів у позиченні ним незнайомій людині коштів, а договір позики був оформлений одразу після виникнення ДТП з метою гарантії відшкодування шкоди при ДТП.

Крім того, стягуючи з ОСОБА_6 штраф за невиконання умов договору у розмірі 29 тис. грн, суди не звернули уваги на положення пункту 3 договору займу про те, що за прострочення повернення позики, позичальник сплачує штраф у розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, а не 29 тис. грн. Як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції взагалі не навели правової підстави для стягнення такого штрафу, не навели відповідних розрахунків 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, що є порушенням вимоги статей 265, 382 ЦПК України.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не встановили повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів та дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк