ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 723/2936/18

провадження №22-ц/822/57/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження за відсутності учасників справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року у складі судді Дячук О.О.,

встановив:

У серпні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву б/н від 13 липня 2012 року, згідно якої отримала кредитну картку «Універсальна». 24 жовтня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну картку «Gold» та відкрито картковий рахунок, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,6 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідачка станом на 10 червня 2018 року має заборгованість в сумі 115387 грн 32 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом - 3992 грн, за відсотками за період з 13 липня 2012 року по 01 квітня 2018 року - 111395 грн 32 коп.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості, а також судові витрати.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року позов банку задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема, зазначає, що позовні вимоги заявлено після спливу позовної давності, кредитний договір було укладено лише на один рік, без отримання кредитного ліміту у розмірі 4000 грн та без перевидання кредитних карток, нарахування та стягнення відсотків має місце, в т. ч. за межами строку кредитування, відповідачку не було повідомлено про відкриття провадження у справі та дату розгляду справи.

Просить у позові відмовити внаслідок спливу позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилається на наявність доказів укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачкою кредитного ліміту в розмірі 4000 грн, неспростування відповідачкою факту отримання кредитних коштів.

Стверджує також, що банком позов пред'явлено у межах позовної давності у 50 років, що передбачено пунктом 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення - скасувати з ухваленням нового судового рішення, яким позов задовольнити частково.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позичальником порушено умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь банку відповідно до наведеного банком розрахунку.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Заявник в апеляційній скарзі посилається на порушення норм процесуального права щодо обов'язку суду повідомити відповідача про відкриття провадження у справі та про розгляд справи.

Колегія суддів погоджується з такими доводами.

Як вбачається з ухвали про відкриття провадження від 17 вересня 2018 року судом першої інстанції вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до частини 4 статті 187 ЦПК України якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п'яти днів з дня вручення ухвали.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини 2 та 3 статті 128 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Повістка-повідомлення про судове засідання, яке було призначено у даній справі на 16 жовтня 2018 року на 10 годину 30 хвилин, не містить ні підпису відповідачки про її отримання, ні даних про її направлення відповідачці та причин не вручення.

Отже, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини 4 статті 187 та частини 6 статті 128 ЦПК України, порушив право відповідачки знати про час і місце судових засідань та фактично позбавив її можливості надати свої заперечення проти позову та заявити про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Тому доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідачки про розгляд справи є обґрунтованими, що відповідно до вимог пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Щодо вирішення справи по суті позовних вимог, то колегія суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву б/н від 13 липня 2012 року, згідно якої отримала кредитну картку «Універсальна». При підписанні Анкети-Заяви остання підтвердила, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також підтвердила ознайомлення та згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

За нормами частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини 2 статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Окрім того, у статті 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір № б/н 13 липня 2012 року ОСОБА_1 не оскаржувала, в установленому законом порядку він не визнаний недійсним, а тому згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачка, не оспорюючи факт отримання первинної кредитної картки та кредитних коштів, заявила про застосування позовної давності.

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг картка діє в межах визначеного нею строку. Граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, після закінчення строку дії картки строк її продовжується шляхом надання картки з новим строком дії.

За укладеним між сторонами кредитним договором, відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.5-8), виписки з особового рахунку, довідок про зміну умов кредитування та обслуговування, про видачу кредитних карток (а.с. 79-81), які надані банком на заперечення доводів апеляційної скарги, відповідачці станом на 27 листопада 2013 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 4000 грн, з якого нею фактично отримано та не повернуто 3992 грн, а також надано наступні кредитні картки з такими термінами дії:

№ НОМЕР_1 від13 липня 2012 року з терміном дії до грудня 2015 року;

№ НОМЕР_2 від 13 липня 2012 року з терміном дії до травня 2016 року;

№ НОМЕР_3 від 09 серпня 2012 року з терміном дії до березня 2016 року;

№ НОМЕР_4 -від 24 жовтня 2013 року з термін дії до червня 2017 року.

Отже, первинний строк дії картки продовжувався, а позивачем наведеними вище доказами доведено отримання та неповернення відповідачкою до закінчення строку дії картки, а відповідно і кредитного договору - до 30 червня 2017 року кредиту у розмірі 3992 грн.

Заявник в апеляційній скарзі, заперечуючи отримання відповідачкою кредитних коштів за кредитною карткою «Gold» за № НОМЕР_4, будучи обізнаним з наявними у справі та додатково поданими банком доказами отримання указаних коштів, не посилається на конкретні докази неотримання відповідачкою кредитних коштів у відповідному розмірі як і продовження строку дії картки шляхом видачі картки «Gold».

Тому такі доводи колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

Розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджено, що відповідачка здійснювала зняття кредитних коштів із зазначеної картки 26 та 30 листопада 2013 року, щомісячно не здійснювала належні платежі на її погашення, у результаті чого і утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 3992 грн.

В апеляційній скарзі заявник посилається на неналежність повідомлення відповідачки про час і місце розгляду справи судом та неможливість у зв'язку з цим заявити про пропуск банком строку позовної давності за вимогами про стягнення оскаржуваної заборгованості.

Той факт, що відповідачка, яка не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви представника відповідачки про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що заяву відповідачки про застосування позовної давності слід врахувати при перегляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Правовий висновок щодо порядку перебігу позовної давності щодо окремих платежів викладено також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

За умовами кредитного договору сторони встановили наступний порядок погашення кредиту: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості, а з 01 квітня 2014 року - 5% від суми заборгованості, але не менше 100 гривень та не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів зазначено - до 25 числа місяця, наступного за звітним. Зокрема, це передбачено пунктом 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг, витягом з тарифів обслуговування кредитних карт (а.с.10).

З позовом про стягнення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 15 серпня 2018 року.

Виходячи з позовної давності у три роки банк має право на стягнення заборгованості за кредитом за черговими платежами, термін сплати яких не минув за період з 15 серпня 2015 року до 30 червня 2017 року - закінчення строку дії договору.

Щодо вимог про стягнення чергових платежів, термін сплати яких сплив до 15 серпня 2015 року, то вони задоволенню не підлягають внаслідок спливу позовної давності.

Зі змісту розрахунку заборгованості, виписки з особового рахунку вбачається, що станом на 15 серпня 2015 року залишок простроченої заборгованості за тілом кредиту складає 716 грн 30 коп.

Після указаної дати відповідачкою не вчинялися платежі на погашення саме заборгованості за кредитом.

Указана частина кредиту не підлягає стягненню з відповідачки внаслідок спливу позовної давності, заяву про застосування чого подано до апеляційного суду.

Тому, на часткове задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитом з відповідачки на користь банк слід стягнути 3275 грн 70 коп. - частини непогашеного тіла кредиту у межах позовної давності (з розрахунку: 3992-716,30).

Відповідачкою на заперечення позовних вимог не наведено інших доказів та розрахунків погашення тіла кредиту, а доводи апеляційної скарга про сплив позовної давності на весь обсяг заборгованості за кредитом не ґрунтуються на нормах матеріального права та умовах кредитного договору.

Щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості за відсотками, то вони також підлягають задоволенню частково.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що відповідачка зобов'язань з погашення кредиту та відсотків не виконала, у зв'язку із чим станом на 10 червня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 115387 грн 32 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3992 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 111395 грн 32 коп. за період з 13 липня 2012 року по 01 квітня 2018 року.

Щодо нарахування позивачем заборгованості за відсотками за період з 13 липня 2012 року по 01 квітня 2018 року слід враховувати наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати відсотки за кредитом, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за період з 01 липня 2017 року до 10 червня 2018 року задоволенню не підлягають.

Вище зазначено, що вимоги про стягнення частини заборгованості за кредитом за період до 15 серпня 2015 року у розмірі 716 грн 30 коп. банком заявлено після спливу позовної давності, а відповідно вимоги про стягнення відсотків, нарахованих до указаної дати, також задоволенню не підлягають внаслідок спливу позовної давності.

Щодо тверджень банку у відзиві на апеляційну скаргу про те, що усі вимоги заявлені банком у межах позовної давності, то колегія суддів їх відхиляє з наступних підстав.

Так, банк посилається на пункт 1.17.31 Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого позовна давність щодо вимог банку про повернення кредиту, сплати відсотків тощо складає 50 років.

Проте Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-757 цс15.

У відзиві на апеляційну скаргу банк посилається на здійснення відповідачкою у межах трирічної позовної давності платежу 25 жовтня 2015 року на суму 19 грн 41 коп. шляхом автоматичного списання банком коштів.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Проте автоматичне списання коштів банком з рахунку відповідача для погашення заборгованості не є підставою переривання строку позовної давності у розумінні положень статті 264 ЦК України.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21 січня 2004 року, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції), або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

З урахуванням обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна умов договору, з яких вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про внесення таких змін; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) платежів.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457.

Як вбачається зі змісту наданого банком розрахунку заборгованості (а.с.5-8) у графі про сплату відсотків за користування кредитом за період з 27 листопада 2013 року відсутні відомості про сплату відповідачкою відсотків.

Наведене свідчить про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами банку про стягнення відсотків за період з 27 листопада 2013 року по 15 серпня 2015 року.

Отже, вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками підлягають задоволенню лише у межах позовної давності та дії кредитного договору за період з 15 серпня 2015 року по 30 червня 2017 року.

При цьому колегія суддів не погоджується з розрахунком відсотків, який наданий банком за указаний період.

Так позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками мотивовано встановленням на час видачі кредитної карки «Gold» відсоткової ставки у розмірі 27,6% на рік.

Це ж стверджується і витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт (а.с.10).

Саме з цієї відсоткової ставки слід виходити при вирішення спору про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками.

Згідно із пунктом 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг за користування платіжною карткою банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що стягненню з відповідачки на користь банку підлягає заборгованість за відсотками за період з 15 серпня 2015 року по 30 червня 2017 року, який становить 686 днів, що має нараховуватися на заборгованість за кредитом у межах позовної давності, що складає 3275 грн 70 коп.

Виходячи з базової відсоткової ставки у розмірі 27,6% на рік (або 2,3 % на місяць), розмір заборгованості за відсотками, що підлягає стягненню з відповідачки за указаний період становить 1722 грн 80 коп. (з розрахунку: 3275,70 грн* 27,6/100% * 686 /360 днів), а не 111395 грн 32 коп. як вимагає позивач, з чим помилково погодився суд першої інстанції.

Щодо наведеного банком розрахунку заборгованості за відсотками з урахуванням двічі зміненої відсоткової ставки банком, яка за твердженням позивача у період з 1 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року становила 32,4% річних та з 1 квітня 2015 року - 42% річних, то колегія, не погоджуючись з такими вимогами, виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 7 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Частиною 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 1-3 статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на час укладення між сторонами кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом частини 4, 6 статті 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

За змістом абзаців 3, 4 пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частини 6 статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

На підставі пункту 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи.

Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про нікчемність вищенаведеної умови кредитного договору, укладеного між сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання ОСОБА_1 відповідної письмової заяви, то і зміна договору мала відбутися у такий же спосіб.

Крім того, у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Таким чином, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Матеріали справи, яка є предметом перегляду, доказів належного повідомлення позивача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Зміна тарифного плану через SMS-повідомлення не може прийматись до уваги, як належне повідомлення споживача про зміну таких послуг, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовами встановлено обов'язок банку, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно договору, а даних щодо такого інформування матеріали справи не містять.

Можливе здійснення платежів за новим тарифним планом також не може свідчити про те, що позичальник був належним чином повідомлений про зміну умов обслуговування рахунку.

Отже, на часткове задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення яким позов слід задовольнити частково: стягнути з відповідачки на користь банку 4998 грн 50 коп. - заборгованості за кредитним договором, з яких 3275 грн 70 коп. - заборгованість за кредитом, 1722 грн. 80 коп. - заборгованість за відсотками за період з 15 серпня 2015 року по 30 червня 2017 року.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити.

Відсоток задоволення позовних вимог банку складає 4,33% (з розрахунку: 4998,50*100/115387,32).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн.

Тому, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 76 грн 29 коп.- витрат зі сплати судового збору (з розрахунку: 1762*4,33/100).

Водночас, відсоток задоволення вимог апеляційної скарги складає 95,67%.

Заявником за подання апеляційної скарги сплачено 2644 грн судового збору, мало бути сплачено 2643 грн.

Тому, на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги з банку на користь відповідачки слід стягнути 2528 грн 56 коп.(з розрахунку: 2643*95,67/100).

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1, пунктом 3 частини 3 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4998 (чотирьох тисяч дев'ятсот дев'яносто восьми) гривень 50 коп. - заборгованості за кредитним договором, з яких 3275 (три тисячі двісті сімдесят п'ять) гривень 70 коп. - заборгованість за кредитом, 1722 (одна тисяча сімсот двадцять дві) гривні 80 коп. - заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 76 (сімдесят шість) гривень 29 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2528 гривень 56 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 16 січня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк