Ухвала

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 200/10879/15-ц

провадження № 61-164ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 41 789,72 грн, моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн, витрати за послуги експерта - 750 грн, в рахунок відшкодування витрат на ліки - 607,29 грн, в рахунок відшкодування витрат телеграфу - 37 грн та судові витрати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 19 лютого 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фіат-Добло», державний номерний знак НОМЕР_1, під його керуванням, та автомобіля «Тойота Венза», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1 В результаті дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 березня 2015 року відповідача визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення. Звітом експерта автотоварознавця від 20 травня 2015 року б/н встановлено розмір матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «Фіат-Добло», державний номерний знак НОМЕР_1, в сумі 72 045,92 грн, вартість відновлювального ремонту - 72 045,92 грн. Ним було оплачено послуги експерта у розмірі 750,00 грн. Після дорожньо-транспортної пригоди та отриманого стресу у нього погіршився стан здоров'я, він витратив 607,29 грн на купівлю ліків, а також йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінив у 20 тис. грн. Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» виплатила йому страхове відшкодування в розмірі 30 256,20 грн, а тому він просив задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року, позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди в розмірі 41 789,72 грн, моральну шкоду в розмірі 2 тис. грн, відшкодування витрат за послуги експерта - 750 грн, в рахунок відшкодування витрат на ліки - 607,29 грн, в рахунок відшкодування витрат телеграфу - 37 грн та судовий збір в розмірі 978 грн. В іншій частині позову відмовлено.

22 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2018 року (на час подання касаційної скарги) - 1 762 грн.

Предметом позову у даній справі є відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 41 789,72 грн, моральної шкоди в розмірі 10 тис. грн, витрат за послуги експерта - 750 грн, витрат на ліки - 607,29 грн, витрат телеграфу - 37 грн, що станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн х 100 = 176 200).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 обґрунтував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки апеляційним судом не дотримано та не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 75/18006/15-ц, щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність, а також судами проігнорована судова практика Верховного Суду, сформована у ряді постанов в аналогічних справах, а саме - в постановах від 15 серпня 2018 року в справі № 209/3145/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 757/646/16-ц та від 03 грудня 2018 року в справі № 263/1822/16-ц.

Крім того, вказана справа має виняткове значення для нього, оскільки недотримання судами статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в якій визначено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників, тобто, виходячи із суті такого страхування, закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди, тому майнову шкоду в межах ліміту відповідальності повинна відшкодовувати страхова компанія.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду,а також у постановах Верховного Суду, на які вказує заявник, і у цій справі встановлено різні фактичні обставини. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою суду зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. Доказів неоднорідності та суперечливості судової практики щодо правильного застосування норм права при відшкодуванні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність, в контексті вирішення цієї справи заявником не надано.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Рішення апеляційного суду ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук