Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 752/1017/16-ц

провадження № 61-33633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Аванті Дизайн Технології»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., від 11 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про захист прав споживачів та стягнення збитків.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 23 листопада 2011 року уклав з ФОП ОСОБА_2 договір № 4306 (далі - договір № 1), підписанню якого передувала демонстрація відповідачем каталогів та зразків замовленої продукції, згідно яких запропоновано придбати товари виробництва Італії. Відповідно до умов договору, відповідач взяв на себе зобов`язання поставити 4 перегородки та 3 дверей, загальною вартістю 12 992 євро, що в перерахунку на гривню становить 142 912 грн. Вказував, що відповідно до умов пункту 2.4 договору відразу сплатив 70% від загальної вартості замовлення, а саме: грошові кошти в сумі 100 євро згідно з товарним чеком від 29 листопада 2011 року та 100 100 грн згідно з товарним чеком від 29 листопада 2011 року, а відповідач зобов`язався передати товар до 29 лютого 2012 року. Вказував, що відповідач умови договору не виконав, вчасно товар не поставив, тому 08 серпня 2012 року сторони підписали додатковий договір № 2, за умовами якого відповідач зобов`язався здійснити поставку продукції до 12 жовтня 2012 року, тоді як він здійснив черговий платіж на суму 23 250 грн, що підтверджено товарним чеком від 08 серпня 2012 року. Крім того, під час перемов 08 серпня 2012 року сторони погодили, що зобов`язання за договором № 1 не є припиненими, і в разі належного виконання умов Договору № 2, відповідач не звільняється від відповідальності за неналежне виконання, як умов Договору №1, так і умов Договору № 2. Вказував, що 16 жовтня 2012 року він відмовився отримувати товар, який був неналежної якості, мав чисельні пошкодження, не відповідав зразкам виробів, про що він зазначив у акті приймання - здачі товару. 18 жовтня 2012 року він направив претензією, просив надати документи на підтвердження походження товарів з Італії та документи, передбачені статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів». 24 грудня 2012 року він отримав від відповідача повідомлення, датоване 19 грудня 2012 року з проханням виконати умови договору № 2, отримати товар та оплатити залишок вартості товару в розмірі 52 676,51 грн. Вказував, що оскільки йому не надали можливості оглянути продукцію, документи, що підтверджують дату виготовлення продукції, гарантійні зобов`язання виробника, то 26 грудня 2012 року він звернувся до відповідача з письмовою претензією та проханням виконати усі умови договору № 2, вимоги статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», та пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Оскільки за умовами договору підстав для його розірвання в односторонньому порядку не передбачено, вважав, що відповідач має виконати взяті на себе зобов`язання та сплатити пеню за прострочення виконання робіт та надання послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, діями відповідача йому завдана моральна шкода, що полягала в душевних хвилюваннях та стражданнях.

Збільшивши позовні вимоги, позивач просив суд:

стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 1 906,24 грн; пеню в розмірі 3% від вартості договора від 23 листопада 2011 року № 4306 за кожен день прострочення виконання зобов`язання в сумі 690 264,96 грн за період з 01 березня 2012 року по 08 серпня 2012 року; пеню в розмірі 3 % від вартості договору від 08 серпня 2012 року № 4306 за кожен день прострочення виконання зобов`язання у сумі 631 018, 80 грн за період з 13 жовтня 2012 року по 08 лютого 2013 року; грошове відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн; понесені витрати на залучення спеціаліста в розмірі 10 100 грн, а всього стягнути: 1 533 290 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти:

1 906, 24 грн неповернутої попередньої оплати замовленого товару;

488 712, 59 грн 3 % за прострочення виконання умов договору від 23 листопада 2011 року № 4306;

89 869, 43 грн 3% за прострочення виконання умов договору від 08 серпня 2012 року № 4306;

5 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 585 488, 26 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд заявлених позовних вимог в розмірі 3 441, 00 грн та 229, 40 грн, що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 3 670,40 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено два договори на поставку товару, які не виконані відповідачем, чим порушені права позивача, як споживача, в зв`язку із чим він має право на стягнення пені за несвоєчасне виконання договору та завданої моральної шкоди на підставі частини п`ятої статті 10, статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживача та стягнення збитків відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого 23 листопада 2011 року сторони уклади попередній договір, який після підписання договору 08 серпня 2012 року втратив силу, при цьому строк поставлення товару договором визначено 12 жовтня 2012 року. При цьому вказав, що права споживача у разі придбання ним товару неналежної якості визначені у статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає виплату пені тільки в разі затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожен день затримки усунення недоліків понад установлений строк, положеннями якого позивач скористався та направив претензії на адрес відповідача. Оскільки позивач 06 березня 2013 року отримав грошові кошти, сплачені ним за продукцію, то суд дійшов висновку, що таким чином він висловив свою згоду на розірвання укладеного з відповідачем договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення пені, суд апеляційної інстанції вказав, що суд не звернув увагу, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу. Тому, підстав для застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин сторін у даній справі суд не мав. Крім того, суд не врахував, що позивач заявив вимоги про розірвання договору, що має наслідком повернення продавцем сплаченої за товар суми, а покупцем - товару, тому вимога про сплату неустойки за не поставку товару задоволенню не підлягає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій в частині стягнення суми неповернутої попередньої оплати замовлення у розмірі 1 906,24 грн та відмовляючи в цій частині в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач сплатив загалом 11 425 євро передоплати, а 06 березня 2013 року йому повернуто 124 450 грн. При цьому, суд виходив з того, що звертаючись з позовом, позивач просив виплатити йому сплачені відповідачу грошові кошти у гривні за курсом євро на день звернення з позовом, який за курсом Національного банку України складав 1 082,7318 грн за 100 євро. Оскільки на час звернення позивача з даним позовом сплачена попередньо сума становила у еквіваленті 123 702,11 грн, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач не повернула позивачу 1 906,24 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції послався на положення частини п`ятої статті 4 Закону «Про захист прав споживачів» та вказав, що споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції». Вказав, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Однак, таких обставин при розгляді даної справи встановлено не було і на них не посилався позивач, тому вважав, що підстави для застосування положень статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні, як і положення статті 611 ЦК України до даних правовідносин, оскільки укладений між сторонами договір не передбачав відшкодування моральної шкоди у разі невиконання умов договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно вийшов за межі доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов необґрунтованого висновку про безпідставність притягнення відповідача до відповідальності у відповідності до вимог частини п`ятої статті 10, статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказував, що відповідач не заперечував проти того, що договори не містять умов щодо виготовлення меблів та не заперечував стосовно правомірності застосування до нього відповідальності, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказував, що висновки суду апеляційної інстанції є безпідставними, необґрунтованими, які не ґрунтуються на доказах, досліджених судом першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2017 року ФОП ОСОБА_2 направила заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якій вказувала, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норм процесуального права, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 листопада 2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписаний договір № 4306, за умовами якого продавець продає покупцю вироби у кількості, асортименті за цінами та за параметрами, вказаними у специфікації (в додатку № 1) до договору, а також у випадку замовлення покупцем, здійснює доставку, зборку, встановлення зазначених виробів, а покупець приймає вироби і роботи, сплачує їх вартість, за умовами цього договору, а також згідно додатків до даного договору. Продавець може продати вироби покупцю, а покупець самостійно здійснює доставку, зборку та встановлення виробів за своєю адресою.

Згідно зі специфікацією до договору, відповідач повинен поставити до 29 лютого 2012 року 4 перегородки М450SТ001R30 - перегородка Т001 венге R13 LхН та 3 дверей M400VL001WG0 - двері VZ L001 венге шпон, загальною вартістю 142 912 грн.

29 листопада 2011 року позивачем сплачено аванс у розмірі 100 100 грн та 100 євро.

08 серпня 2012 року між сторонами підписано договір за № 4306 з аналогічними умовами, за умовами якого (специфікація) відповідач зобов`язався до 12 жовтня 2012 року поставити 8 перегородок M450VTO01WG0, перегородка VZ Т001 венге шпон, та 6 дверей M400VL001WG0, двері VZ L001 венге шпон, 6 ручок та 6 накладок, загальною вартістю 16 325,14 євро.

08 серпня 2012 року ОСОБА_1 вніс аванс у сумі 23 250 грн, що підтверджується товарним чеком № 4306/2011року.

Згідно акту приймання передачі від 16 жовтня 2012 року позивач відмовився від прийняття постановленого товару, посилаючись на численні дефекти дверей механічного та заводського браку, наявність дефекту лаку на перегородках.

18 жовтня 2012 року позивач на адресу ФОП ОСОБА_2 направив претензію про доставку та встановлення виробів, які замовлено згідно умов договору № 2 у термін до 18 грудня 2012 року, з вимогою надати документи, які підтверджують якість продукції, доставку її з Італії та технічні паспорти від заводу виробника.

14 листопада 2012 року відповідач на адресу ОСОБА_1 направив сертифікат якості та повідомив про перезамовлення дверей на фабриці та їх поставку до 20 грудня 2012 року.

20 грудня 2012 року позивача повідомлено листом про надходження 19 грудня 2012 року товару на склад ФОП ОСОБА_2 та про необхідність отримання товару на складі та проведення оплати у розмірі 52 676,51 грн.

З акта прийому-передачі товару від 25 грудня 2012 року встановлено, що ОСОБА_1 відмовився отримувати товар, посилаючись на відсутність на упаковці штрих-коду, ненадання документів заводу виробника на підтвердження виконання замовлення позивача, технічного паспорту на вироби, гарантійного талону на вироби, інвойсу.

26 грудня 2012 року ОСОБА_1 направив претензію на адресу салону «Аванті Дизайн Технології» про надання інформації, передбаченої статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

21 січня 2013 року ФОП ОСОБА_2 повідомила позивача про відмову від договору, оскільки позивач відмовився від прийняття товару.

21 січня 2013 року ФОП ОСОБА_2 повернула сплачені ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 124 450 грн, які позивач отримав 06 березня 2013 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення пені та суми коштів ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, суд апеляційної інстанцій виходив з того, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, а не поставки, оскільки доказів того, що позивач замовив у відповідача зборку та встановлення виробів і оплатив ці роботи, як це визначено у пункті 4 договору, суду не надано. Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що умови договору від 08 серпня 2012 року № 2 не містять положення того, що зобов`язання за договором №1 не є припиненими і в разі належного виконання умов Договору № 2, що відповідач не звільняється від відповідальності за неналежне виконання, як умов Договору № 1, так і виконання умов Договору № 2.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника:

1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Частина дев`ята статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що при пред`явленні споживачем вимоги про безоплатне усунення недоліків товару вони повинні бути усунуті протягом чотирнадцяти днів з дати його пред`явлення або за згодою сторін в інший строк.

На письмову вимогу споживача на час ремонту йому надається (з доставкою) товар аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) незалежно від моделі. Для цього продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані створювати (мати) обмінний фонд товарів. Перелік таких товарів визначається Кабінетом Міністрів України.

За кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів) споживачеві виплачується неустойка відповідно в розмірі одного відсотка вартості товару.

При усуненні недоліків шляхом заміни комплектуючого виробу або складової частини товару, на які встановлено гарантійні строки, гарантійний строк на новий комплектуючий виріб і складову частину обчислюється починаючи від дня видачі споживачеві товару після ремонту.

Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення пені, встановив, що позивач, діючи відповідно до частини дев`ятої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», 18 жовтня 2012 року направив на адресу відповідача претензію з вимогою поставити товар належної якості до 18 грудня 2012 року та дійшов обґрунтованого висновку, що права споживача у разі придбання ним товару неналежної якості визначені у статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає виплату пені тільки у разі затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк. При цьому з урахуванням того, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, а не договір послуг, обґрунтовано відмовив у стягненні пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) за приписами частини п`ятої статті 10 Закону України « Про захист прав споживачів».

Крім того, висновки суду апеляційної інстанції щодо повернення відповідачем позивачу суми 1 906,24 грн, як різниці сплаченої компенсації грошових коштів за курсом євро на день зварення з позовом підтверджуються матеріалами справи та не спростовані заявником.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій часині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у разі заподіяння споживачу шкоди, небезпечної для життя здоров`я людей продукцією. Оскільки таких обставин при розгляді справи суд апеляційної інстанції не встановив, на них не посилався позивач, тому вважав, що відсутні підстави для застосування статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.

Законом України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції» від 19 травня 2011 року № 3390-VІ пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» було викладено в такій редакції: споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, з 16 вересня 2011 року право споживача на відшкодування моральної шкоди не пов`язується виключно із заподіянням її небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією. Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції» цей Закон регулює відносини щодо відповідальності за шкоду, завдану потерпілому внаслідок дефекту в продукції, яка введена в обіг в Україні. До відносин, не врегульованих цим Законом, застосовуються положення цивільного, процесуального законодавства та законодавства про захист прав споживачів. Цей Закон не обмежує будь-яких прав потерпілого згідно з договірними чи недоговірними зобов`язаннями, що встановлюють іншу, ніж передбачена цим Законом, відповідальність, зокрема права на відшкодування моральної шкоди або права на відшкодування шкоди в окремих сферах цивільних відносин відповідно до законодавства. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частини перша, друга статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Таким чином, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Аналогічний висновок виклав у своїй постанові від 10 квітня 2019 року Верховний Суд у складі колегії Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 360/723/16-ц ( провадження № 61-22702сво18).

Таким чином, апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, яке відповідає закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції у цій частині - залишенню в силі.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення неповернутої попередньої оплати, трьох процентів прострочення виконання умов договору ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування в цій частині немає.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, у зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги ОСОБА_1 , на його користь з ФОП ОСОБА_2 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 1 467 грн.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Аванті Дизайн Технологіії» про стягнення моральної шкоди скасувати та залишити у цій частині в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року.

В іншій частині рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 467 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б.І.Гулько Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець