Справа 206/3955/18
Провадження 2/206/79/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2019 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення інфляційних, 3% річних та процентів за договором позики,

встановив:

17 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути суму заборгованості відповідно до договору позики, оформленого розпискою від 10.12.2009 року, що утворилася станом на 17.07.2018р. у розмірі 11406,71грн., з яких: 6030,65грн. - проценти від суми позики, 4180,46грн. - інфляційні нарахування, 1195,60грн. - три проценти річних та судові витраті зі сплати судового збору (а.с.2-3).

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.06.2011 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення по цивільній справі №2-376/11, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 10 грудня 2009 року в сумі 43683 грн. Задоволено. Вказане рішення суду залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2011 року та набуло законної сили. Таким чином, відповідач мав виконати своє зобов'язання з повернення суми позики у строк до 30.08.2010 року включно, протягом 30 днів з дня пред'явлення вимоги 29.07.2010 року. Станом на даний час відповідач не сплатив позивачу суму боргу за договором позики, що підтверджується постановою Самарського ВДВС Дніпровського МУЮ від 23.12.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку з відсутністю майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення. Останнім рішенням суду по справі № 206/4415/17 від 27.11.2017р. було стягнуто з відповідача на його користь суму заборгованості відповідно до договору позики, що утворилася станом на 18.08.2017р., яка складається з 24589,11грн. процентів, 40459,19грн. інфляційних збитків. Договором позики, що укладений між позивачем та відповідачем, розмір процентів не встановлений, тому розмір процентів за договором позики визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Зазначив, що заперечує проти стягнення з нього інфляційних нарахувань. У нього не має можливості віддавати гроші. Він віддав вже 10000,00грн., а пізніше 4000,00-5000,00грн.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

03 вересня 2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська по даній цивільній справі було відкрито спрощене провадження (а.с.12).

02 листопада 2018 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить задовольнити (а.с.19).

11 січня 2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом заслухано відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року по справі № 2-376/11, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10 грудня 2009 року в сумі 43683,00 гривень, судовий збір у розмірі 436,83 гривень та витрати на інформаційно -технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 гривень (а.с.4).

У відповідності до ч. 4, 7 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Цим рішенням встановлено, що 10 грудня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві кошти в сумі 43683,00 гривень без встановленого кінцевого строку їх повернення. Правочин був укладений у простій письмовій формі у вигляді розписки.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2011 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року залишено без змін (а.с.5).

21 жовтня 2013 року ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська затверджено у справі № 206/5203/13-ц (2/206/1130/13) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби Дніпропетровсього міського управління юстиції про стягнення інфляційних, 3% річних та процентів за договором позики - мирову угоду (а.с.63-64), відповідно до якої: ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач), з метою врегулювання спору у справі, уклали мирову угоду про наступне: « 1. В день підписання цієї Мирової угоди відповідач сплачує позивачу 9337,54 (дев'ять тисяч триста тридцять сім гривень 54 копійки) грн. в рахунок часткового погашення заборгованості, що виникла у відповідача перед позивачем за період з 31.08.2010 р. по 25.07.2013 р. в сумі 18675,08 грн. з яких 542,96 грн. інфляційних, 3802,22 грн. 3% річних та 9630,90 грн. процентів на підставі ст.ст. 625,1048 Цивільного кодексу України та договору позики, що укладений сторонами 10.12.2009 р. На підтвердження отримання зазначеної суми позивач надає відповідачу розписку. 2. Зобов'язання відповідача щодо оплати позивачу залишку заборгованості згідно п. 1 цієї Мирової угоди, в сумі 9337,54 54 ( дев'ять тисяч триста тридцять сім гривень 54 копійки) грн., припиняються шляхом прощення боргу відповідно до ст. 605 Цивільного кодексу України з дня набрання чинності Мирової угоди. 3. Сторони погоджуються з тим, що відповідно до умов цієї Мирової угоди вони дійшли згоди щодо повного та остаточного врегулювання спору у даній цивільній справі, будь-яких зустрічних претензій, не мають і не матимуть ніяких інших вимог один до одного у майбутньому. 4. Сторони дійшли згоди стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі № 206/5203/13-ц і погодили що сплачений позивачем із позовної заяви судовий збір покладається на позивача. 5. Сторони мають належне уявлення про сутність цієї Угоди і всіх її елементів. Не існує ніяких факторів, які могли б вплинути на їх уявлення про мету цієї Угоди. 6. Мирова угода укладається у письмовій формі, підлягає визнанню Самарським районним судом м. Дніпропетровська та набирає чинності з дня її визнання судом. 7. Мирова угода є обов'язковою для Сторін. Одностороння відмова від мирової угоди не допускається. 8. Цю мирову угоду складено в трьох оригінальних примірниках, що є автентичними за змістом та мають однакову юридичну силу: по одному із сторін та матеріалів судової справи». У зв'язку з визнанням мирової угоди, провадження у цивільній справі № 206/5203/13-ц (2/206/1130/13) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Самарський відділ Державної виконавчої служби Дніпропетровсього міського управління юстиції про стягнення інфляційних, 3% річних та процентів за договором позики закрито (32-33).

Постановою державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 23.12.2013 року виконавчий лист №2-376/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 44239, 83 грн. повернуто стягувачу, у зв'язку з відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними, інформація про джерела отримання доходів та про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах відсутня (а.с.9).

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року по справі № 206/4415/17, провадження № 2/206/1142/17 позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості відповідно до договору позики, оформленого розпискою від 10.12.2009 року, що утворилася станом на 18.08.2017 року, яка складається із 24589 грн. 11 коп. процентів, 40459 грн. 19 коп. інфляційних збитків, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 650 грн. 48 коп., витрат, пов'язаних з розглядом справи: 300,00 грн. витрат на публікацію у пресі оголошення про виклик відповідача, 1240,00грн. компенсація витрат на правову допомогу, загалом 67238 (шістдесят сім тисяч двісті тридцять вісім) гривень 78 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.6-7).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

В силу ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов'язання.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що в обумовлений строк відповідачем не було сплачено кошти у загальному розмірі 43683,00грн.

Отже, враховуючи те, що відповідач не повернув суму позики, договором позики проценти не передбачені з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти від суми позики у розмірі 6030,65грн.

Дійсно за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, суд погоджується з розрахунком позивача наведеним у позовній заяві і вважає за необхідне стягнути з відповідача проценти у розмірі 6030,65грн. і інфляційні збитки у розмірі 4180,46грн.

Разом з тим, не підлягає задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення на його користь 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 19.08.2017р. по 17.07.2018р. у розмірі 1195,60грн. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,оскільки інший розмір процентів встановлений законом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 227- 229, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2) заборгованість за договором позики, оформленого розпискою від 10.12.2009 року, що утворилася за період з 19.08.2017 року до 17.07.2018 року включно, яка складається із 6030,65 грн. відсотків, 4180,46 грн. інфляційних та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн., загалом 10915 (десять тисяч дев'ятсот п'ятнадцять) гривень 91 копійку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 січня 2019 року.

Суддя А.О. Сухоруков