Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 311/2292/16-ц

провадження № 61-24040св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 31 травня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 04 липня 2016 року розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 . Фактично шлюбні відносини між нею та відповідачем припинилися з жовтня 2014 року.

Відповідач з часу розлучення ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не підтримує з ним стосунків, не цікавиться його життям, а також не надає матеріальної допомоги на утримання дитини.

Рішенням Бердянського міськрайонного судуЗапорізької області від 25 грудня 2015 року надано дозвіл Бердянському міському відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за зареєстрованим місцем проживання його матері, без письмової згоди батька - ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина, у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач ухилявся від виконання судового рішення, та має заборгованість перед позивачем по сплаті аліментів. Дитина знаходиться на повному утриманні матері.

Відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та створились умови, які шкодять інтересам дитини.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2016 року (у складі судді Степаненко Ю. А.) позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо утримання малолітньої дитини, не дбає про нього, не цікавиться життям дитини, його вихованням, станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, тобто у цілому байдуже ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що підтверджується висновком Василівської районної державної адміністрації Запорізької області як органом опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. За встановлених обставин байдужості відповідача по відношенню до свого сина та свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, суд, ураховуючи права та інтереси дітей дійшов висновку про доведеність обставин ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків як підстави позбавлення його батьківських прав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року рішення місцевого суду скасовано з ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем факту байдужого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо малолітнього сина та не урахував, що відповідач погасив заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла під час його перебування за межами України, поведінка ОСОБА_2 свідчить про його бажання та спроможність виконувати батьківські обов`язки, проте сторони у справі не можуть дійти згоди з цих питань, що, у свою чергу, не дає підстав вважати, що позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Апеляційний суд не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки у ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, не наведено обставин про намагання вказаного органу, як відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до сина, та того яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дитини.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина є крайнім заходом і суперечитиме інтересам дитини, є необґрунтованим. Апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги покази свідків щодо вирішення спору, а також не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, незважаючи на те, що долучені до позовної заяви докази, підтверджують підстави для застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Сам лише факт незгоди відповідача з рішення суду про позбавлення його батьківських справ, не може свідчити про його бажання брати участь у вихованні сини, ураховуючи, що ОСОБА_2 постійно перебуває поза межами країни, не звертався до служби у справах дітей або суду з метою усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 31 травня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 04 липня 2016 року розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін у справі народився син - ОСОБА_3 .

Фактично шлюбні відносини між сторонами у справі припинилися з жовтня 2014 року.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 грудня 2015 року, копія якого є в справі, надано дозвіл Бердянському міському відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за зареєстрованим місцем проживання його матері, без письмової згоди батька - ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно та до досягнення дитиною повноліття.

Розмір заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 01 жовтня 2016 року становив 5 661,29 грн, відповідно до виконавчого листа.

Установлено, що вказана заборгованість відповідачем погашена, що підтверджується квитанціями та не заперечується позивачем.

Відповідно до довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івушка» від 20 жовтня 2015 року, акта обстеження житлового приміщення від 20 жовтня 2015 року, акта обстеження квартири від 01 жовтня 2016 року, позивач з сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку Василівської районної державної адміністрації Запорізької області як органу опіки та піклування від 21 жовтня 2016 року визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Скасовуючи рішення районного суду, суд апеляційної інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, установивши, що ОСОБА_2 висловлював бажання спілкуватися з дитиною, має намір на відновлення відносин з ним, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що родинний зв`язок між батьком і сином не втрачено, а тому обґрунтовано виходив з недоведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування достатньо не аргументовано, з огляду на те, що не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та щодо того, що така міра буде мати позитивний вплив на виховання дитини та її подальшу долю.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Верховний Суд зазначає, що згідно із матеріалами справи відповідач ОСОБА_2 - батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення його батьківських прав заперечує, про що вказував у запереченні на позов, апеляційній скарзі, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Отже, зважаючи на вищевикладене у сукупності, з огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини щодо дитини, Верховний Суд зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не було взято до уваги покази свідків щодо вирішення спору, не спростовують висновків суду, оскільки у даному випадку, ураховуючи наявність конфлікту між батьками, постійне проживання дитини з матір`ю, а також інші обставини, що характеризують спірні правовідносини, думка свідків щодо позбавлення батьківських прав батька не може мати вирішальне значення для правильного вирішення спору, зважаючи на те, що дитина у силу свого віку у повній мірі не здатна усвідомлювати значимість для нього питання, що розглядається у справі.

Інші доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив обставин справи та не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які вказували на систематичне та свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та підтверджували необхідність позбавлення його батьківських прав, відхиляються судом, як такі що зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено

тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило