ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
за участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Свої вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та не сплачує в повному обсязі плату за опалення приміщення. Внаслідок невиконання своїх зобов`язань має заборгованість, яка виникла в період часу з 20.09.2010 року по 30.04.2013 року, в сумі 57 337,45 грн., що складається: 43 547,74 грн. - сума основного боргу; 9 728,98 грн. - втрати від інфляції; 4 060,73 грн. - сума 3% річних та заборгованість за комунальні послуги за період з 31.10.2013 року по 30.04.2014 року в сумі 10 849 (десять тисяч вісімсот сорок дев`ять) гривень 51 копійку, 3% річних в сумі 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 31 копійку, інфляційну складову в сумі 1 776 (одна тисяча сімсот сімдесят шість) гривень 18 копійок.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість за комунальні послуги за період з 20.09.2010 року по 30.04.2013 року в сумі 43 547 (сорок три тисячі п`ятсот сорок сім) гривень 74 копійки, 3% річних в сумі 4 060 (чотири тисячі шістдесят) гривень 73 копійки, інфляційну складову в сумі 9 728 (дев`ять тисяч сімсот двадцять вісім) гривень 98 копійок та судовий збір в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.

02.07.2019 року Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» подало до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просило стягнути ОСОБА_1 заборгованість за спожиті комунальні послуги за період з 31.10.2013 року по 30.04.2014 року, відповідно по яким суд не ухвалив рішення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01.08.2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість за комунальні послуги за період з 31.10.2013 року по 30.04.2014 року в сумі 10 849 (десять тисяч вісімсот сорок дев`ять) гривень 51 копійку, 3% річних в сумі 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 31 копійку, інфляційну складову в сумі 1 776 (одна тисяча сімсот сімдесят шість) гривень 18 копійок.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити, застосувати строки загальної позовної давності. При цьому зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, визнав встановленими обставини, які мають суттєве значення для справи, але є не доведеними. На думку апелянта, наявність заборгованості не є доведеною, оскільки надані позивачем докази прямо не підтверджують наявність заборгованості, так як вони є внутрішніми документами-розрахунками, правова підстава для нарахування заборгованості відсутня, оскільки договір між позивачем та відповідачем укладений поза межами періоду, за який стягується заборгованість, порушено право відповідача на подання заяви про застосування строку позовної давності, оскільки справу розглянуто без його повідомлення про дату та час судового засідання.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 рокуапелянт вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, не доведення позивачем наявності заборгованості, відсутність в матеріалах справи відомостей, які б давали підстави вважати наявним переривання строку позовної давності, не врахування судом поданого відповідачем Акту про ненадання позивачем послуг.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

03 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», у якому позивач вказує, що у період з 20.09.2010 р. по 30.04.2013 р. відбувалось фактичне споживання комунальних послуг відповідачем, у той час як 17.10.2013 р. між позивачем і відповідачем було укладено договір № Ц-322, заборгованість за яким виникла у відповідача у період 31.10.2013 р. по 30.05.2014 р. Заборгованість за період 20.09.2010 р. по 30.04.2013 р. було стягнуто за фактичне споживання відповідачем послуг, що підтверджується табуляграмами наданими виробниками послуг. Зазначає, що строк позовної давності перервано, оскільки 08.06.2015 р. позивачем подано заяву про видачу судового наказу. Тому вважає, що строк позовної давності не може бути застосований.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду доказів, що за спірний період позивачем надавались послуги не в повному обсязі та він мав претензії до виконавця послуг щодо виконання умов договору, а також не надано доказів належного виконання зобов`язань за договором щодо сплати за послуги опалення. Крім того, суд першої інстанції вважав, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки зрозрахунків заборгованості за вказаний період вбачається, що відповідач вчиняв дії, які свідчать про визнання боргу, а позивачем було подано заяву про видачу судового наказу, що свідчить про переривання строку позовної давності.

При перевірці висновків суду першої інстанції у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 року № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001 року (а.с.4).

Відповідно до Статуту Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», затвердженого Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.04.2012 року №610 із змінами, зареєстрованими Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 27.06.2012 року № 2016771, основними напрямками діяльності КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» є: 2.2.1. забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених Підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених Підприємством безпосередньо зі споживачами послуг; 2.2.2. здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень; 2.2.3. забезпечення збору платежів від споживача зазначених послуг на користь виробників послуг; 2.2.4. надання платних послуг в галузі житлово-комунального господарства населенню та підприємствам, організаціям, установам тощо (а.с. 4 -11).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» може виступати позивачем в суді по справам про стягнення заборгованостей за житлово-комунальні послуги зі споживачів таких послуг (власників жилих та нежилих приміщень) у відповідності до Статуту Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району».

Колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_1 згідно Договору купівлі-продажу квартири від 04.07.1997 року є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 17).

На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 11.10.2003 року №1890 квартири АДРЕСА_3 переведено у нежилі (а.с.18).

17.10.2013 року між КП «ЦОС Шевченківського району» та ОСОБА_1 був укладений договір №Ц-322 про надання послуг з централізованого опалення (а.с.19-24).

Згідно з умовами Договору, ОСОБА_1 зобов`язувався не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим, сплатити вартість спожитих комунальних послуг за нежитлові приміщення (колишня квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 79,5 кв.м.

Згідно з умовами договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання сплачувати згідно табуляграм АК «Київводоканал» і ПАК «Київенерго» за тарифами, які є чинними у період споживання послуг.

Згідно із розрахунками заборгованості, доданими позивачем до позовної заяви, розмір заборгованості відповідача за послуги опалення за період з 20.09.2010 року по 30.04.2013 року становить 43 547,74 грн., а за період з 31.10.2013 року по 30.05.2014 року відповідач має заборгованість в сумі 12 937,91 грн. (а.с.35-36).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (тут і в подальшому - в редакції, чинній станом на час спірних правовідносин), учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Отже, виходячи із наведених вимог закону, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки за п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підпунктом 1 пункту 30 Правил надання послуг - з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, такі висновки узгоджуються із вимогами закону та практикою Верховного Суду України (постанови від 10 жовтня 2012 року № 6-110 цс12 та від 30 жовтня 2013 року №6-59цс 13).

За таких обставин, апеляційний суд критично розцінює та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують наявність зобов`язань між сторонами, зокрема, договору, укладеного між позивачем та відповідачем, а також безпідставність нарахування заборгованості в період відсутності між сторонами укладеного договору.

Щодо доводів апелянта про застосування строку загальної позовної давності, колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність установлюється законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

У ч.2 ст.264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи, що судовий захист позивача на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання позивачем заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває позовну давність.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, Шевченківським районним судом м. Києва 28 вересня 2015 року скасовано судовий наказ Шевченківського районного суду м. Києва від 16.06.2015 року за заявою Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.12).

Таким чином, у зв`язку зі зверненням позивача до суду з заявою та видачу 16.06.2015 року судового наказу, відбулося переривання строку позовної давності, а відтак, висновки суду першої інстанції, що заява відповідача про застосування загального строку позовної давності задоволенню не підлягає є цілком законними та обґрунтованими.

Також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу доводи апелянта стосовно порушення судом першої інстанції процесуального законодавства щодо належного його повідомлення, і у зв`язку з цим відсутності в нього можливості скористатися своїм правом на подання заяви про застосування строку позовної давності до ухвалення рішення судом.

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процессу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Крім того, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Разом з тим, сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України»).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу було відомо про наявність судового спору, що підтверджується заявою про перенесення судового засідання від 06.02.2018 року (а.с.66) та поясненнями від 05.03.2018 року, наданими представником за довіреністю Покуль П.Г. (а.с. 75-76).

А відтак, відповідач був повідомлений про розгляд цивільної справи та мав можливість заявити клопотання про застосування строку позовної давності до ухвалення судового рішення.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта стосовно доведення ним факту ненадання послуг позивачем, і у зв`язку з цим, критично розцінює наданий ним акт№134, складений 12.04.2014 року представниками КП «ЦОС Шевченківського району», оскільки він стосується лише одного випадку (дня), а саме 12.04.2014 року і не може свідчить про неналежне виконання позивачем обов`язку щодо надання послуг за весь спірний період.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дослідивши всі докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року є законними і обґрунтованими, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому їх, відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником - Пархоменко Оленою Олегівною залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова