КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/659/16-ц головуючий у І інстанції: Муранова-Лесів І.В
провадження 22-ц/824/2272/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Матвієнко Ю.О., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, терті особи Вороньківська сільська рада Бориспільського району, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю сторін та проділ майна в натурі,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з вищенаведеним позовом, який обґрунтовувала тим, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2007 року по квітень 2015 року.

03.10.2007 року придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Право власності було оформлено на відповідача. Стверджує, що будинок є спільною сумісною власністю, оскільки набутий сторонами під час проживання однією сім'єю.

Також вказує, що рішенням Вороньківської сільської ради №366-25-V від 30.11.2007 року відповідачу для обслуговування будинку передано у власність земельну ділянку, площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4, та 10.05.2007 року виданий державний акт про право власності на земельну ділянку, яка є також спільною сумісною власністю сторін.

Також зазначає, що наприкінці 2007 року сторони почали будувати на земельний ділянці новий житловий будинок, у зв'язку із чим будинок, придбаний сторонами, був знесений.

Вказує, що в період з 2008 року по 2014 рік на земельній ділянці сторонами збудовано новий житловий будинок, площею 150,6 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, який не введений в експлуатацію та не здійснено державної реєстрації права власності на нього.

ОСОБА_2 також стверджує, що оскільки будівництво здійснювалося за рахунок коштів сторін як сім'ї та коштів батьків позивача вважала, що новий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці, є спільною сумісною власністю сторін.

З огляду на вищенаведене просила:

- визнати земельну ділянку, площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін;

- поділити в натурі у рівних частках земельну ділянку, площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до варіантів, запропонованих судовою будівельно-технічною експертизою, а в разі неможливості поділу вказаного майна стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію у розмірі вартості частки останнього у цьому майні.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Вказує, що суд неправильно оцінив надані позивачем докази.

Крім того, зазначає, що просила визнати спірний будинок спільною сумісною власністю, як об'єкт незавершеного будівництва, а не як житловий будинок, так як на даний час він не введений в експлуатацію та не здійснено державної реєстрації права власності.

Відповідач, і треті особи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у встановлений апеляційним судом строк не надали.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат ОСОБА_5 підтримав свою позицію.

Представник третьої особи ОСОБА_6 не погодилась з доводами апелянта та вважала рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені, в судове засідання не з'явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано достатніх належних доказів, що свідчили б про набуття спірного майна сторонами під час спільного проживання однією сім'єю чоловіка і жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, та за рахунок спільних коштів та/або спільної праці.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.355 ЦK України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Правовий механізм встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі та, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону, з 01 січня 2004 року було врегульовано на законодавчому рівні СК України.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК Українипоширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання.

Норми СК України у ст.ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК Україні особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст.60 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так при розгляді справи в суді першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та оглянуто долучені до позовної заяви фотознімки.

Крім показань свідків, місцевим судом досліджено письмові докази та встановлено такі факти та правовідносини.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2007 року, ОСОБА_2 придбала у власність АДРЕСА_1 за 404 000 грн., при цьому позивач вказувала, що квартира купується нею не перебуваючи у шлюбі та не перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках, шлюбних контрактів та договорів вона ні з ким не укладала (п.4.4 Договору) (т.1 а.с.10-12).

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 27.09.2017 №6096/6097/17-32 підпис від імені ОСОБА_2 у рядку «Підпис платника» у квитанції КП «Броваритеплоенегомережа» виконаний рукописним способом, без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Рукописні записи у квитанції КП «Броваритеплоенергомережа» на 01.02.2009, квитанції ВАТ «КИЇВОБЛГАЗ» від 22.03.2008 року виконані ОСОБА_3 Підпис від імені ОСОБА_2 у рядку «Підпис платника» у квитанції КП «Броваритеплоенергомережа» на 01.02.2009 виконаний не ОСОБА_2. Даний підпис виконаний ОСОБА_3 (т.2 а.с.78-84).

Обидві зазначені квитанції підтверджують оплату комунальних послуг від імені платника ОСОБА_2 за користування придбаною квартирою (т.1 а.с.13, т.2 а.с.82).

Відповідно до копії Договору від 18.02.08, укладеного на бланку ТОВ «ЕМВЕЙ Україна», номер Amway 1841497, він заповнений від імені заявника ОСОБА_3, адреса заявника зазначена: АДРЕСА_2 (т.1а.с.14).

В наданих позивачем копіях постанови в справі про адміністративне правопорушення, постанови в справі про адміністративне правопорушення від 19.03.2013 року та в протоколі про адміністративне правопорушення серія від 19.05.2013 року, адреса особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3 зазначена АДРЕСА_3.

Як стверджує позивач, та як підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу позивачу на праві власності належать автомобіль TOYOTA COROLLA, легковий седан-В, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, дата державної реєстрації 23.05.2013 року, та автомобіль SEAT ALTEA XL, універсал-В легковий, 2013 року випуску, дата державної реєстрації 18.12.2013 р., реєстраційний номер НОМЕР_4 (т.1 а.с.28,29).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, виданого 07.12.2013 строком дії до 31.12.2015, воно видано на належний позивачу вищевказаний автомобіль TOYOTA COROLLA, легковий седан-В, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_6, ОСОБА_3, адреса: АДРЕСА_4, з відміткою - не є власником та особливою відміткою: для участі в міжнародному русі, дійсне до 31.12.2015 (т.1 а.с.30,31).

На досліджених в судовому засіданні копії наряд-замовлення №КСР0011347 від 25.12.2013 на виконання робіт ФОП ОСОБА_13 на заміну автосигналізації автомобіль SEAT ALTEA XL, 1.6 TDI 50МКП, номерний знак НОМЕР_2, замовник ОСОБА_2, а також Акті виконаних робіт від 29.11.2014 на ремонтні роботи автомобіля SEAT ALTEA XL, 1.6 TDI 50МКП, номерний знак НОМЕР_2, пробіг 29950, замовник ОСОБА_2, підпис від імені замовника, як стверджує позивач виконаний ОСОБА_3 (т.1 а.с.32,33).

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що обидва автомобілі були набуті у власність позивачем ОСОБА_2 у 2013 році, тобто в період, коли, як стверджує позивачем, вони проживали з ОСОБА_3 однією сім'єю. Проте, зі змісту позовної заяви, позивач стверджує, що автомобілі є її особистою приватною власністю, а відповідач лише користувався ними та займався ремонтом.

Крім того, з досліджених відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено, що доходи позивача в період з травня 2007 року по березень 2013 року включно значно перевищували доходи відповідача (т.1 а.с.60, 87-88, ).

Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України, наданої на запит суду в листах від 18.01.2016 №64/П-73 та від 21.03.2015 №0.64-5212/0/15-16 (т.1 а.с.57-58, 119-120) встановлено позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 разом перетинали державний кордон України:

-16.01.2012, 25.01.2012, 14.06.2012, 25.06.2012, 24.01.2013, 04.02.2013, 29.10.2014, 02.11.2014,30.11.2014, 05.12.2014 роки (т.1 а.с.29).

Крім того, з вищезазначеної інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України, викладеної в листі від 21.03.2015 №0.64-5212/0/15-16 (т.1 а.с.119-120) вбачається, що відповідач ОСОБА_3 неодноразово перетинав державний кордон України на належному позивачу транспортному засобі автомобілі TOYOTA COROLLA..

Згідно з відповіддю Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка репродуктивної медицини ОСОБА_6» від 15.03.2016 №81/3 ОСОБА_2 та ОСОБА_14 з 2012 по 2015 роки разом проходили лікування в Клініці «Надія» як пацієнти та брали участь у програмі штучного запліднення. Згідно медичної карти вперше пацієнти звернулись до Клініки «Надія» - 05.06.2012 року, останній візит ОСОБА_15 відбувся - 26.03.2015 року, а ОСОБА_3 - 28.03.2015 року (т.1 а.с.89). А згідно з долученої до відповіді заявою ОСОБА_3 від 28.03.2015 на ім'я генерального директора клініки «Надія», відповідач просив не проводити програму переносу розмноження ембріонів клієнтці ОСОБА_2 без його письмової згоди (т.1 а.с.114).

Згідно з наданими позивачем копіями квитанцій ПАТ «ВіЕйБі Банк» №1048660 від 2 квітня 2011 року та №472054 від 12 липня 2011 року ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на картковий рахунок на ім'я ОСОБА_3 було перераховано 10000 грн. та 20000 грн. відповідно (т.1 а.с.41).

Відповідно до розписки ОСОБА_14, датованої 12.09.2015, факт складання якої відповідачем та його представником не заперечується (т.1 а.с.42), вказаною розпискою відповідач підтверджує, що отримав від ОСОБА_2майно, яке було спільно набуте, а саме: диван-ліжко, «рубленный» стіл +2 лави +2 табурета; стільці для саду 5 штук; етажерка дерев'яна; варильна ел.поверхня; ел.обігрівач; газонокосарка; бензокоса; ел.дриль; шуруповерт; пральна машина; телевізор «Філіпс»; холодильник «Тошиба», водяний насос , планшет.

Також встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 жовтня 2007 року, реєстровий №1290, ОСОБА_3 купив спірний житловий будинок (т.1 а.с.36-37). Договір зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17 жовтня 2007 року та у Великоолександрівської сільської ради 21.11.2007року.

Рішенням Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 30 листопада 2007 року №366-25-V, передано ОСОБА_3 земельну ділянку у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га в АДРЕСА_4 (т.1 а.с.38).

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_3 - 12.07.2010 року виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_3 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, адреса земельної ділянки: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.39-40).

Як вбачається з долученого до пояснень Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, третьої особи у справі, Повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 11.06.2013 вхідний №7/10-Л-1106/113, воно подано ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_4, відповідач повідомив про початок виконання будівельних робіт - будівництво житлового будинку та господарських будівель, споруд, будівельна адреса: АДРЕСА_4, вид будівництва - нове будівництво на підставі будівельного паспорта №302, виданого відділом містобудування та архітектури Бориспільської райдержадміністрації 27.06.2008 року (т.1 а.с.156-157).

На долучених до позовної зави фотознімках №№17,18 будинку та гаражного приміщення на неогородженій земельній ділянці, які, як зазначено свідками ОСОБА_10, ОСОБА_11, та ОСОБА_12, були побудовані на спірній земельній ділянці в с.Вороньків Бориспільського району, є також зображення належного позивачу на праві власності автомобіля марки «SEAT» білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 (т.1 а.с.26).

Крім того, окремому долученому до позовної заяви фотознімку №20 наявне зображення дерев'яного будинку з мансардним поверхом (т.1 а.с.27).

Ухвалою суду було призначено судову будівельно-технічну експертизу (т.1 а.с.74-75).

Цією ж ухвалою суд зобов'язав сторони надати можливість експертам оглянути зазначені в ухвалі земельну ділянку та розташований на ній об'єкт незавершеного будівництва.

Згідно з повідомленням про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21.09.2017 №12497/16-43 судові експерти повідомили про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи, у зв'язку з тим, що клопотання експертів щодо проведення натурного обстеження, (доступу до об'єктів дослідження не забезпечено) (т.2 а.с.74-75).

Представник позивача ОСОБА_5, посилаючись на вимоги ст.109 ЦПК України у зв'язку з ухиленням відповідача від участі в експертизі просив визнати факт, що на земельній ділянці площею 0,2500га за адресою: АДРЕСА_4 збудований житловий будинок з надвірними спорудами, будівництво якого здійснювалось з 2008 року по 2014 рік., та який готовий до експлуатації (т.2 а.с.157).

Відповідно до вимог ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Водночас, доказів того, що новостворене нерухоме майно: будинок та надвірні споруди, - не є самочинним, а саме, що воно збудовано у відповідності до будівельних норм та правил, а також з дотриманням проекту, суду надано не було.

Місцевий суд також правильно вважав, що встановлення в порядку ст.109 ЦПК України факту, що будівництво житлового будинку з надвірними спорудами здійснювалось з 2008 року по 2014 рік та, що він готовий до експлуатації, не спростовує вищезазначених висновків суду.

З матеріалів справи також вбачається, що 30 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вказані та інші надані позивачем докази, яким місцевий суд дав детальну оцінку, - не дають підстав для задоволення вимог.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що одні лише посилання позивача на обставини, що свідчать про спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім'ї.

Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції також відхиляє з огляду на п.1 ст. 6 Конвенції, що регламентує обов'язок судів давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Пронін проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, колегія суддів перевіривши матеріали справи приходить до висновку, що відсутні докази, які б дали підставу зробити однозначний висновок про те, що вказані позивачем обставини та докази безумовно свідчили про на підтвердження фактів та обставин викладених у позовній заяві, а тому приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: