Справа № 304/804/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судових засідань Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання права користування будинком, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перечинського районного суду від 26 листопада 2018 року, ухвалене суддею Чепурновим В.О.,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позов до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання права користування будинком.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 1985 року проживала у фактичному шлюбі з відповідачем, від якого у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження сина, позивачка почала постійно проживати у ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , який спочатку належав батькові відповідача, а після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 перейшов у порядку спадкування за законом та у власність до ОСОБА_3

Близько 7 років тому відповідач вигнав із зазначеного будинку позивача ОСОБА_2 , який зареєстрований у ньому, а останнім часом почав виганяти й її з будинку та створювати перешкоди у проживанні в ньому.

За таких обставин, позивачі просили встановити факт проживання ОСОБА_1 з 1985 року однією сім`єю без шлюбу із ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право користування ним.

Рішенням Перечинського районного суду від 26 листопада 2018 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу з 01.01.1985 по 01.01.2014 у будинку АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право користування зазначеним будинком. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання права користування будинком АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , останньою подано на нього апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що рішення місцевого суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим через порушення судом норм матеріального права і невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апелянт посилалася на те, що вона правомірно і за згоди померлого ОСОБА_4 вселилася в зазначений будинок, починаючи з 1985 року постійно проживала у ньому однією сім`єю з відповідачем, а тому набула прав члена сім`ї власника будинку і має право на користування ним.

З огляду на це, просила рішення суду в частині відмови у задоволені позову про визнання за нею права користування вказаним будинком скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її дану позовну вимогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Сілкіна-Яцко Є.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення внаслідок її безпідставності.

У судовому засіданні (01.07.2019) ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала.

Позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу визнав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Сілкіна-Яцко Є.О. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права користування будинком АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з її недоведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, оскільки такого суд дійшов із додержанням норм закону за таких обставин.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом установлено, що з 1985 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 унаслідок народження їх спільного сина ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) почали проживати у належному батькові відповідача будинку АДРЕСА_1 .

Із паспортних даних позивачки ОСОБА_1 , що і не заперечувалося нею в судовому засіданні, вбачається, що вона зареєстрована з 31.07.1996 і до теперішнього часу по АДРЕСА_2 (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , якому і належав будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 116882191 від 13.03.2018 відповідач ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом після смерті свого батька і на підставі рішення Перечинського районного суду від 27.12.2017, яке набрало законної сили, став одноосібним власником зазначеного домоволодіння 5 березня 2018 року (а.с. 16, 62).

Згідно з довідкою Ужгородського районного комунального підприємства (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна № 315 від 09.11.2007 та листа Сюртівської сільської ради від 25.09.2019 за № 370/02-03 позивачці ОСОБА_1 належить на праві власності 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 , який складається із двох житлових кімнат площею 58,50 кв м і загальною площею будинку 82,10 кв м (а.с.202-203).

Як убачається з акту обстеження матеріально-побутових умов відповідача ОСОБА_3 від 19.11.2018, довідки Дубриницької сільської ради від 28.11.2018 за № 1140, то такий має склад сім`ї з новою дружиною і трьома неповнолітніми дітьми різної статті у будинку АДРЕСА_1 . Цей будинок має загальну площу 53,2 кв м, а житлову 31,4 кв м (а.с. 103, 151).

Відповідно до ст.ст.64, 65 ЖК України особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування цим приміщенням, якщо був дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача та при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають, не обумовлений порядок користування жилим. За особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Матеріалами справи установлено, що позивачка ОСОБА_1 з 1985 року тимчасово проживала у будинку АДРЕСА_1 , який належав не відповідачу ОСОБА_3 , а його батькові ОСОБА_4 , тому вона не набула прав члена сім`ї наймача (власника) будинку. Разом із тим, не набула позивачка таких прав і після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , оскільки відповідач ОСОБА_3 став власником зазначеного домоволодіння на підставі рішення Перечинського районного суду від 27.12.2017 тільки 5 березня 2018 року з моменту державної реєстрації права власності.

Водночас апеляційний суд констатує, що у позивачки ОСОБА_1 є у приватній власності інше житлове приміщення в якому вона зареєстрована з 1996 року по теперішній час, а саме у АДРЕСА_2 , де їй належить на праві власності 2/3 частини цього будинку, який складається з 2-х житлових кімнат площею 58,50 кв м і загальною площею 82,10 кв м., що є більшим за будинок відповідача. Також ОСОБА_1 зберігає в ньому постійне місце проживання.

Місцевим судом не було встановлено факту постійного проживання позивачки у будинку відповідача і його батька, а лише проживання у певний період, який сам по собі не може свідчити про безумовне набуття ОСОБА_1 права користування зазначеним будинком.

Згідно зі статтями 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Приписами ч.2 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, позивачка ОСОБА_1 не набула прав члена сім`ї наймача (власника) будинку АДРЕСА_1 , не довела належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами факт свого постійного проживання у цьому будинку, а тому апеляційний суд уважає, що відсутні підстави для визнання за нею права користування спірним будинком.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору належить покласти на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду від 26 листопада залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057, 20 грн покласти на ОСОБА_5 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач :

Судді: