Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 520/3822/16-ц

провадження № 61-22652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2016 року у складі судді Прохорова П. А. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Гірняк Л. А., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - ПрАТ «СК «Українська страхова група»), про стягнення заборгованості та компенсацію збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_4 укладено договір про фінансовий лізинг № 00010500.

На виконання умов вищевказаного договору позивач передав відповідачу у лізинг автомобіль Аudi Q3 1.4 ТFSІ 110 KW 2014 року виробництва, а відповідач зобов'язалась сплатити кошти за договором шляхом здійснення платежів за погодженим сторонами графіком у загальному розмірі 40 748 доларів США. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором, загальна сума її заборгованості та понесених у зв'язку з цим збитків позивача станом на 28 березня 2016 року склали 640 232,09 грн.

Враховуючи викладене, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором фінансового лізингу від 07 листопада 2014 року № 00010500 у розмірі 57 781,63 грн, плату за фактичний час користування об'єктом лізингу - 86 339,38 грн, збитки - 489 121,49 грн, штраф - 1 813,86 грн, пеню - 2 597,53 грн, 3 % річних - 779,26 грн, інфляційні втрати - 1 798,94 грн, а всього - 640 232,09 грн, а також понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2016 року позов ТОВ «Порше Лізинг України» задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Порше Лізинг України» заборгованість за договором про фінансовий лізинг від 07 листопада 2014 року № 00010500 станом на 28 березня 2016 року в загальному розмірі 41 255,92 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмолено.

Рішення суду мотивоване тим, що з вини відповідача, яка належним чином не виконувала зобов'язання за укладеним між сторонами договором про фінансовий лізинг щодо здійснення чергових платежів за погодженим сторонами графіком, виникла заборгованість, позивачем понесені збитки, які відповідно до умов укладеного правочину та вимог статей 526, 629 ЦК України підлягають стягненню з боржника на користь товариства.

Розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, судом визначено з урахуванням положень статті 762 ЦК України, за якими наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, на підставі того факту, що з 02 листопада 2015 року об'єкт лізингу вибув з користування відповідача з незалежних від нього причин шляхом заволодіння ним третіми особами.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2016 року задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2016 року скасоване, у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг України» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір фінансового лізингу від 04 лютого 2014 року за своєю правовою природою є змішаним договором і містить елементи договору купівлі-продажу та оренди (найму) транспортного засобу. Однією із сторін договору є фізична особа, тому відповідно до частини другої статті 799 ЦК України він підлягав нотаріальному посвідченню. Оскільки сторонами не додержано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору, то цей договір є нікчемним. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Тому вимоги позивача про стягнення заборгованості та збитків у зв'язку із невиконанням умов недійсного (нікчемного) договору не підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про передчасність позовних вимог про стягнення збитків, з огляду на те, що у зв'язку з викраденням об'єкта лізингу 02 листопада 2015 року останній вибув із володіння відповідача, є помилковими. Позивач не отримував страхового відшкодування внаслідок викрадення автомобіля, а тому відповідно до положень укладеного між сторонами договору та положень чинного законодавства України, всі збитки повинні бути компенсовані відповідачем.

Суд помилково застосував до спірних відносин положення статті 762 ЦК України та не врахував приписи статей 526, 629, 809 ЦК України, статті 13 Закону України «Про фінансовий лізинг», не дослідивши при цьому у повній мірі положення укладеного між сторонами договору.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у розмірі 489 121, 49 грн є правомірними та не можуть обмежуватися стягненням з відповідача лише заборгованості, яка не була погашена відповідачем до дати викрадення об'єкта лізингу.

Також помилковим є висновок апеляційного суду про відмову у позові з огляду на нікчемність укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» та частини другої статті 806 ЦК України правове регулювання відносин у сфері фінансового лізингу здійснюється на основі положень ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, не застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та про договір поставки, якщо інше не встановлено законом, та не можуть бути застосовані положення, які визначають правове регулювання різновидів договору купівлі-продажу, поставки, а лише їх загальні положення.

Апеляційним судом не прийнято до уваги факт визнання заборгованості відповідачем до дати викрадення автомобіля, що свідчить про прийняття умов договору та його дійсність.

Судами попередніх інстанцій були порушені вимоги статей 11, 57-60, 61, 179, 212, 213 ЦПК України 2004 року, через що недотримано принципи всебічності, диспозитивності, об'єктивності та повноти розгляду справи внаслідок неповного дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 07 листопада 2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_4 укладено договір про фінансовий лізинг № 00010500, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у лізинг автомобіль Аudi Q3 1.4 ТFSІ 110 KW 2014 року виробництва, а відповідач зобов'язалась прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, який є невід'ємною частиною договору, на загальну суму, 568 560,92 грн, що становило 40 748 доларів США (т. 1, а. с. 11-23).

Відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 цього Закону).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

З огляду на зазначене, у справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості та збитків за нікчемним договору фінансового лізингу у зв'язку із недотриманням сторонами вимог чинного законодавства України щодо його нотаріального посвідчення.

Цей висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17.

Доводи касаційної скарги щодо визнання заборгованості відповідачкою до дати викрадення автомобіля, що свідчить про прийняття нею умов договору та його дійсність, не виправдовують допущені сторонами порушення імперативних приписів законодавства щодо вимог по оформленню договору про фінансовий лізинг, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судові рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін на підставі статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник