Номер провадження 2/754/2155/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2019 року Деснянський районний суд м.Києва в складі: головуючого - судді Зотько Т.А.

за участі секретаря судового засідання - Гайворонського В.М.,

представника позивача Диби Є.С.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача в грудні 2016 року звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. 24.04.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі по тексту - ПАТ «Укрсоцбанк», Позивач,) та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/368-С, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 98000 доларів США 00 центів зі сплатою 14,00% річних, та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 23.04.2018 року, а відповідач повинен повернути кредит і сплатити за його користування відсотки в строки та на умовах, що передбачені договором. В результаті порушення умов Кредитного договору станом на 08.08.2016 року за відповідачем рахується заборгованість на загальну суму 221 803,71 доларів США, що за курсом НБУ на 08.08.2016 року складає 5 501 984 грн. 53 коп. На підставі наведеного представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором та витрати по сплаті судового збору в сумі 82 529 гривень 77 копійок.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 14.08.2018 року було скасовано ухвалу суду від 10.04.2018 року про залишення вищевказаного позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» без розгляду та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 33 ЦПК України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана вище права була передана на розгляд судді Зотько Т.А.

Ухвалою від 27.08.2019 року прийнято до провадження Деснянського районного суду м. Києва у складі головуючої судді Зотько Т.А. цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3., про стягнення заборгованості за кредитним договором. Викликано сторін по справі в судове засідання, що було призначене на 23.10.2018 року та направлено сторонам по справі копію вказаної вище ухвали.

Ухвалою від 30.01.2019 року судом явку представника позивача в судові засідання по вказаній справі визнано обов'язковою, для надання особистих пояснень по справі.

У зв'язку із свідомим вчиненням представником позивача дій, що на думку суду були спрямовані на свідоме невиправдане затягування судового процесу, які в свою чергу порушували права інших учасників судового процесу та з метою недопустимості зловживання процесуальними правами ухвалою від 19.02.2019 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в дохід державного бюджету України штраф в розмірі 576,30 грн.

Інші процесуальні дії по справі не вчинялись.

В судовому засіданні представник позивача - Диба Є.С. просив відкласти розгляд справи для надання йому можливості ознайомитись з матеріалами справи. Від надання пояснень по заявленим позовним вимогам відмовився.

Представник відповідача - адвокат Панков Д.В. в судовому засіданні наполягав на розгляді справи за наявними в ній доказами. Зокрема, вказував на те, що внаслідок, набуття ПАТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, Іпотечний договір №030.29-50/368-С від 24.04.2008 року є припиненим з 15.11.2017 року. Разом з тим, ПАТ «Укрсоцбанк» скористався своїм правом позасудового врегулювання та здійснив перереєстрацію права власності на предмет іпотеки на себе, отже вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/368-0 від 24.04.2008 року є недійсними та відповідно не підлягають задоволенню. Також вказував на те, що строк позовної давності за вищенаведеними договірними зобов'язаннями сплив 26.05.2016 року, тоді, як позов було подано до суду лише 12 12.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім цього зазначив, що позивачем в процесі розгляду справи не підтверджено та не доведено належним чином надання відповідачу кредитних коштів саме в розмірі 98000,00 дол. США, так як позивачем не додані документи, а ні про відкриття поточного рахунку, для зарахування кредитних коштів, а ні видатковий касовий ордер про видачу готівки. На підставі наведеного просив відмовити в задоволенні заявленого ПАТ «Укрсоцбанк» позову в повному обсязі з підстав необґрунтованості та не доведеності позовних вимог.

Вислухавши представника позивача - Дибу Є.С., представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Панкова Д.В., ретельно вивчивши матеріали справи, відзив на позов від 23.10.2018 року, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні судом встановлено, що 24.04.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/368-С, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 98 000 доларів США 00 центів зі сплатою 14,00% річних, та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 23.04.2018 року, а відповідач повинен повернути кредит і сплатити за його користування відсотки в строки та на умовах, що передбачені договором (а.с.6-10).

Умовами Договору передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

04.11.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/368-С від 24.04.2008 року, відповідно до якої було змінено назву Договору кредитної лінії: з «Договір про надання відновлювальної кредитної лінії» на «Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії», крім того, було збільшено процентну ставку за користування кредитом до 15,04 % річних (а.с.12).

27.11.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про внесення змін № 2 до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/368-С від 24.04.2008 року, відповідно до якого був змінений кінцевий строк погашення заборгованості за кредитом, а саме: не пізніше 26.05.2013 року (а.с.11).

З забезпечення виконання вищенаведеного Кредитного договору між вищенаведеними сторонами 24.04.2008 року було також укладено Іпотечний договір №030.29-50/368-С, згідно до якого ОСОБА_3 та інші власники майна, а саме дружина позичальника - ОСОБА_5 та його син - ОСОБА_6 передали в іпотеку банку нерухоме майно: двокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 55,30 кв.м. та жилою площею 28,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що звичайно ставляться.

Щодо зобов'язання ОСОБА_3 за договором від 24.04.2008 року №030.29-50/368-С, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч.1 ст. 3 вищезазначеного Закону, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі:

-припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

-реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

-набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

-визнання іпотечного договору недійсним;

-знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

-з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними (частина 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна сформованого 23.10.2018 року вбачається, що право власності на іпотечну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Реєстрація квартири була здійснена державним реєстратором Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко О.С., 15.11.2017 року, запис про право власності НОМЕР_2 (а.с.215-217).

Відповідно до довідки наданої ПАТ «Укрсоцбанк» №04.22-08/96-3614 від 13.04.2018 року вбачається, що договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/368-0 від 24.04.2008 року та іпотечний договір №030.29-50/368-0 від 24.04.2008 року припинили свою дію. Дата погашення договору 23.04.2018 року, сума договору 90000,00 дол. США (а.с.218).

Таким чином, враховуючи те, що ПАТ «Укрсоцбанк» скористався своїм правом позасудового врегулювання та здійснив перереєстрацію права власності на предмет іпотеки на себе, заборгованість ОСОБА_3 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/368-0 від 24.04.2008 року була погашена та припинилась дія договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/368-0 від 24.04.2008 року та іпотечного договору №030.29-50/368-0 від 24.04.2008 року

Разом з тим, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов'язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Разом з тим, ч. 6 ст. 95 ЦПК України встановлено, що якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Крім того, відповідно до розяснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У поданій до суду позовній заяві представник ПАТ «Укрсоцбанк» зазначає про те, що Банком виконанні умови Кредитного договору №030.29-50/368-С від 24.04.2008 року та надано відповідачу 98000,00 дол. США, однак позивачем в порушення вищенаведених вимог жодним документом (доказом) не підтверджено ці доводи, щодо фактичної видачі вищенаведених кредитних коштів на адресу відповідача і щодо отримання яких відповідач заперечує.

Так, відповідно до матеріалів справи та переліку додатків доданих позивачем до своєї позовної заяви ПАТ «Укрсоцбанк» не підтвердило та не довело належним чином надання кредитних коштів в розмірі 98000,00 дол. США, так позивачем не додані документи, а ні про відкриття поточного рахунку, для зарахування кредитних коштів, а ні видатковий касовий ордер про видачу готівки.

Крім того, сам позивач в доданому до позову розрахунку (а.с 19) вказує на видачу кредитних коштів з загальному розмірі - 90000,00 дол. США, а не 98000,00 дол. США, як зазначено в самому позові, тобто позовні вимоги не лише не підтверджені відповідними доказами, а навпаки спростовуються самим же позивачем в розрахунках суми заборгованості.

Таким чином, позивачем в порушення вимог ст.81 ЦПК України не доведено заявлені позовні вимоги щодо стягнення зазначеної суми боргу за Кредитним договором №030.29-50/368-С від 24.04.2008 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що строк позовної давності сплив і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За частинами першою, пятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Відповідно до Договору про внесення змін №2 від 27.11.2012 року до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/368-0 від 24.04.2008 року, було змінено кінцевий строк погашення заборгованості за кредитом, а саме: не пізніше 26.05.2013 року (а.с.11), тобто кінцевим строком виконання зобов'язання щодо повернення кредиту є - 26.05.2013 року і враховуючи те, що відповідачем не було повернуто кредит в зазначений строк, то й строк позовної давності почав свій перебіг саме з цієї дати.

Враховуючи вищенаведені положення договірних зобов'язань та вищенаведені норми діючого законодавства, щодо початку перебігу строку позовної давності та його тривалості у три роки, строк позовної давності за вищенаведеними договірними зобов'язаннями сплив відповідно 26.05.2016 року. Тоді як позов було подано до суду лише 12 12.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.1.1.1. Кредитного договору №030.29-50/368-С від 24.04.2008 року обов'язок з погашення кредиту у позичальника починається з 10.05.2008 року та закінчується 23.04.2018 року, а відповідно на момент подання позовної заяви та розгляду справи строк виконання значної частини зобов'язання не наступив. Крім того, якщо врахувати, що обов'язок з повернення всієї суми боргу у випадку прострочення сплати будь-якої її частки наступає згідно до положень п.3.3.14. Кредитного договору лише на протязі 30 календарних днів з моменту одержання письмового повідомлення Кредитора про це, а відповідно й для стягнення всієї суми боргу позивачем повинно бути доведено отримання відповідачем такої вимоги.

В свою чергу, згідно до матеріалів справи, в них відсутні жодні докази не лише отримання позичальником будь-яких листів від кредитора, а навіть направлення позивачем на адресу відповідача повідомлення з вимогою про дострокове погашення суми боргу.

Крім того, позивач в тексті позову посилається на лист-вимогу №08.305-186/4250, яку він нібито надсилав на адресу відповідача 23.03.2016 року, однак не додав його до матеріалів справи і навпаки в додатках до позову зазначається лист-вимога №08.305-186/1215 від 03.11.2016 року.

Як зазначалось вищез згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Оскільки в процесі досить тривалого розгляду справи судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність належних доказів на підтвердження позовних вимог ПАТ «Уксоцбанк» та представником позивача таких не надано, у суду відсутні правові підстави для прийняття рішення про задоволення позовних вимог позивача, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 33, 76-81, 89, 95, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 253, 256, 261, 266, 509, 526, 598, 599, 604, 651, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Суддя: