Номер провадження 2/754/5456/18
Справа №754/9017/18
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2019 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1, про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Українська страхова група» (далі по тексту - ПАТ «СК «УСГ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі по тексту - ДТП), вимогами якого є стягнення з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування у розмірі 9284,56 грн. та понесені судові витрати у розмірі 1762,00 грн. Вказані вимоги мотивовані тим, що 11.07.2015 року о 21 год. 00 хв. в м. Київ по бульв. Перова, буд. 19-А відбулася ДТП пригода за участю транспортного засобу марки «КІА RIO», д.н.з. НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 під керуванням водія ОСОБА_1, транспортного засобу марки «SUBARU FORESTER», д.н.з. НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 під керуванням водія ОСОБА_4 та транспортного засобу марки «HYUNDAI GETZ, д.н.з. НОМЕР_3, що належить ОСОБА_5, під керуванням водія ОСОБА_6, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Факт скоєння ДТП підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №69549368. В результаті ДТП було пошкоджено транспортний засіб марки «HYUNDAI GETZ», д.н.з. НОМЕР_3, який на момент ДТП був застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Українська страхова група» відповідно до договору добровільного страхування №28-2801-15-00113 від 04.05.2015 року. 14.07.2015 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування та надав всі необхідні документи. ПАТ «СК «УСГ» на вимогу виконання умов договору добровільного страхування №28-2801-15-00113 від 04.05.2015 року, на підставі ремонтної калькуляції №ДККА-45627 від 07.08.2015 року, страхового акту №ДККА від 14.08.2015 року та розрахунку до нього, здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 9284,56 грн., до наступного порядку виплати: 1-шу частину платежу в розмірі - 6 367,57 грн. було зараховано в рахунок несплаченої частини страхового платежу; 2-гу частину платежу в розмірі - 2917,06 грн. було сплачено шляхом видачі готівки з каси. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва по справі №755/15302/15-п від 19.08.2015 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що призвело до ДТП 11.07.2015 року та притягнено до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП пригоди не була застрахована у жодній страховій організації в супереч норм чинного законодавства. До позивача, виплативши потерпілій стороні на основі договору добровільного страхування страхове відшкодування перейшло, в порядку ст. 993 ЦК України, право вимоги до винної особи - відповідача.

Ухвалою судді від 04.09.2018 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач скористався своїм правом, наданим йому ст. 178 ЦПК України та подав до суду відзив на позовну заяву, де виклав свої заперечення щодо позову та міркування. Зокрема, вказував на те, що 11.07.2015 року керуючи автомобілем марки «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 порушив ПДР, внаслідок чого автомобілі «SUBARU FORESTER» д.н.з. НОМЕР_2 та «HYUNDAI GETZ» д.н.з. НОМЕР_3 отримали механічні ушкодження. Відповідно до Постанови Дніпровського районного суду м. Києва відповідача визнано винним. Вказане рішення суду відповідачем виконано та сплачено відповідну суму штрафу. Після зіткнення автомобілів, відповідач, як того вимагає законодавство України одразу викликав поліцію та повідомив страхову компанію «ВУСО» в якій було застраховано його автомобіль про страховий випадок. В позові позивач вказує про відсутність у відповідача Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ, що є введенням суд в оману та наданням не правдивих відомостей. До позовної заяви позивачем додано Поліс № АІ 2905088 про страхування, як раз на ТЗ яким управляв відповідач на момент ДТП, але позивачем не вказано в позові жодного посилання на цей доказ та підстав надання його суду. У вказаному Полісі вказано забезпечений ТЗ марки «КІА» д.н.з. НОМЕР_10, номер кузова НОМЕР_6 та дія поліса до 10.10.2015 року. Номерний знак автомобіля марки «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 було змінено внаслідок його перереєстрації 27.06.2014 році, але це не є підставою для зміни Полісу обов'язкового страхування. Крім того, відповідач вчасно звернувся до Страхової компанії та повідомив про ДТП. При отриманні позову, для захисту своїх прав та інтересів відповідач звернувся з офіційним листом до Страхової компанії «ВУСО», в якої й застрахований його ТЗ, з проханням падати копії документів та/або інформації, щодо повідомлення про ДТП.

Позивач у свою чергу скористався правом наданим йому ст. 179 ЦПК України та подав до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вбачається, що відповідно до витягу із сайту Моторного транспортного страхового бюро України поліс на транспортний засіб «КІА RIO», д.н.з. НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди - не знайдено, що викликає великі сумніви про достовірність слів відповідача. Оскільки така інформація у базі даних МТСБУ відсутня - на думку позивача слід дійти до висновку про те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП застрахована у встановленому законом порядку не була.

Також, 05.11.2018 року відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, у якому він звертав увагу суду на те, що Страховою компанією «ВУСО» йому на його запит було надано лист-відповідь від 16.10.2018 року, в якому СК надає інформацію, що власника транспортного засобу марки «SUBARU FORESTER», д.н.з. НОМЕР_2, ОСОБА_3, якому було виплачене страхове відшкодування у розмірі 28876,47 грн. Крім того, СК зазначила, що звернень від власника автомобіля марки «HYUNDAI GETZ, д.н.з. НОМЕР_3, чи від страхової компанії не було, та як наслідок і виплат не було.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено наступні обставини.

11.07.2015 року о 21 год. 00 хв. в м. Київ по бульв. Перова, буд. 19-А відбулася ДТП пригода за участю транспортного засобу марки «КІА RIO», д.н.з. НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 під керуванням водія ОСОБА_1, транспортного засобу марки «SUBARU FORESTER», д.н.з. НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 під керуванням водія ОСОБА_4 та транспортного засобу марки «HYUNDAI GETZ, д.н.з. НОМЕР_3, що належить ОСОБА_5, під керуванням водія ОСОБА_6, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Факт скоєння ДТП підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №69549368.

В результаті ДТП було пошкоджено транспортний засіб марки «HYUNDAI GETZ», д.н.з. НОМЕР_3, який на момент ДТП був застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Українська страхова група» відповідно до договору добровільного страхування №28-2801-15-00113 від 04.05.2015 року.

14.07.2015 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування та надав всі необхідні документи. ПАТ «СК «УСГ» на вимогу виконання умов договору добровільного страхування №28-2801-15-00113 від 04.05.2015 року, на підставі ремонтної калькуляції №ДККА-45627 від 07.08.2015 року, страхового акту №ДККА від 14.08.2015 року та розрахунку до нього, здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 9284,56 грн. до наступного порядку виплати: 1-шу частину платежу в розмірі - 6 367,57 грн. було зараховано в рахунок несплаченої частини страхового платежу; 2-гу частину платежу в розмірі - 2917,06 грн. було сплачено шляхом видачі готівки з каси, що підтверджується видатковим ордером від 08 вересня 2015 року.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва по справі №755/15302/15-п від 19.08.2015 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що призвело до ДТП 11.07.2015 року та притягнено до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Позивач у поданій до суду позовній заяві вказує на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП пригоди не була застрахована у жодній страховій організації всупереч норм чинного законодавства, про що до відповіді на відзив долучає витяг із сайту МТСБУ.

Згідно копії поліса долученого відповідачем до відповіді на відзив №АІ 2905088, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «КІА RIO», д.н.з. НОМЕР_1, станом на 11.07.2015 року була застрахована в Страховій компанії «ВУСО» (поліс дійсний до 10.10.2015 року включно).

Крім того, відповідно до листа СК «ВУСО» від 16.10.2018 року адресованого відповідачу на запит вбачається, що згідно зі страховим актом №3663-24 від 03.11.2015 року ПрАТ СК «ВУСО» було виплачене страхове відшкодування у розмірі 28876,47 грн. на реквізити ОСОБА_3 (власника автомобіля марки «SUBARU FORESTER», д.н.з. НОМЕР_2), по події, що сталася 11.07.2015 року. Письмових звернень від власника автомобіля марки «HYUNDAI GETZ, д.н.з. НОМЕР_3, чи від страхової компанії не було. Виплат страхового відшкодування за цим автомобілем відповідно також не було. На місце ДТП був здійснений виїзд аварійного комісара.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, згідно ч. 1ст. 1188 ЦК України, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543,1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»:

страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу (п. 1.1);

страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування» (п. 1.2);

потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п. 1.3);

особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (п. 1.4).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000,00 грн. на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов'язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1статті 38 зазначеного Закону).

Відповідно до копії повідомлення про ДТП від 13.07.2015 року відповідачем як винуватцем ДТП було виконано обов'язок щодо письмового повідомлення про ДТП страховику - ПрАТ СК «ВУСО».

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови).

Такі висновки щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність було викладено Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, відступивши від попередніх висновків, сформульованих Верховним Судом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що він звертався до страховика відповідача та отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, або що наявні обставини, передбачені ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за яких у страховика не виникло обов'язку з виплати страхового відшкодування.

При цьому, встановлено, що розмір завданої шкоди, яку позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача, а саме 9284,56 грн. не перевищує ліміт відповідальності страховика, який відповідно до ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становить 50000,00 грн. (відповідно до полісу №АІ/2905088).

Отже, судом не встановлено наявність підстав для відшкодування шкоди особами, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме - ОСОБА_1 Тому, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «КІА RIO», д.н.з. НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, обов'язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 82, 141, 258, 259, 263, 265, 351-355 ЦПК України, ст.ст. 16, 22, 543, 991, 1188, 1190, 1194, 1166, 1167 ЦК України,ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1, про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г. Таран