Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 202/7591/16-ц

провадження № 61-602св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2017 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним.

Позовна заява мотивована тим, що в процесі позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Фінансово-економічного департаменту Дніпровської міської ради за період з 01 січня 2009 року по

30 квітня 2015 року, яка проводилася Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області, Дніпровській міській раді та департаменту економіки, фінансів та міського бюджету міської ради стало відомо про існування декларації від 08 травня 2013 року за № ДП 10 про готовність об'єкта - будівлі та споруди по АДРЕСА_1.

Забудовником об'єкта є ОСОБА_2, яка в порушення вимог чинного законодавства не взяла участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом укладання відповідного договору.

Дніпровська міська рада просила визнати укладеним договір про пайову участь замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра у зазначеній редакції та стягнути з відповідача на користь Дніпровської міської ради 1 378,00 грн суму судового збору.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від

11 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_2, третя особа - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада

2017 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради відхилено.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від

11 липня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги Дніпровської міської ради, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що позовні вимоги заявлені не належним позивачем.

20 грудня 2017 року Дніпровською міською радою через засоби поштового зв?язку подано до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли хибного висновку, про можливість відмови у задоволенні позовних вимог застосовуючи статтю 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення на укладання договору пайової участі. Також помилково послалися на частину четверту статті 203 ЦК України, тоді як щодо вільного волевиявлення мав послатись на частину третю статті 203 ЦК України.

Судами не застосовано норми пунктів 1-3, статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» та норми статті 649 ЦК України.

21 березня 2018 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку на адресу Верховного Суду подано відзив, в якому просить касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року без змін.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 08 травня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області зареєстровано декларацію за № ДП 10 про готовність об'єкта по АДРЕСА_1, забудовником якого є

ОСОБА_2

19 червня 2015 року Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради за період з 01 січня 2009 року по 30 квітня 2015 року, про що було складено акт № 08-20/11.

В процесі позапланової ревізії було встановлено, що ОСОБА_2 не укладала з фінансово-економічним департаментом міської ради договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста.

Листом від 20 вересня 2016 року ОСОБА_2 направлено два примірники договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська. ОСОБА_2 зазначені договори підписані не були.

Об'єкт, забудовником якого виступала відповідачка, було введено в експлуатацію 08 травня 2013 року. До того часу договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста не укладався.

Позивач провів розрахунок пайової участі на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетровська, відповідно до якого забудовник повинна сплатити протягом п'яти днів з моменту укладання договору 219 372,26 грн.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації від

08 травня 2013 року загальна кошторисна вартість будівництва склала

30 000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили із їх необґрунтованості. При цьому суди зазначили, що позовні вимоги заявляються до відповідача ОСОБА_2 не як до суб'єкта господарювання та учасника господарсько-правових відносин, а тому відносини з нею в даному випадку не регулюються положеннями статей 179, 181, 187 Господарського Кодексу України, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування у спірних відносинах положень господарського законодавства щодо обов'язковості укладення договору про пайову участь, що надавало би можливість визнання його укладеним за рішенням суду, при цьому без жодного волевиявлення особи відповідача як сторони за договором. Також суди дійшли висновку про те, що позовні вимоги заявлені неналежним позивачем.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів Верховного Суду не може з таких підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року за наслідками розгляду цивільної справи № 339/388/16-ц дійшла наступних висновків.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», статтею 40 якого встановлено обов'язок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначено механізм його реалізації.

Частина третя статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка набрала чинності з 01 січня 2013 року, передбачає, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію (частина дев'ята статті 40 зазначеного Закону).

Враховуючи вказане, відповідач як замовник будівництва станції технічного обслуговування мала обов'язок до реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації укласти договір про пайову участь.

Згідно з частинами другою, третьою та дев'ятою статті 40 зазначеного Закону обов'язок ініціювати укладення договору про пайову участь покладено саме на замовника будівництва.

Визначений частиною дев'ятою статті 40 Закону строк тривалістю у п'ятнадцять робочих днів встановлений для добровільного виконання замовником будівництва обов'язку звернутися до органу місцевого самоврядування з метою укладення договору про пайову участь. Ухилення замовника будівництва від ініціювання укладення цього договору до прийняття об'єкта нерухомого майна в експлуатацію є порушенням обов'язку, прямо передбаченого чинним законодавством. Факт реєстрації декларації про готовність до експлуатації багатоквартирного житлового будинку не звільняє замовника будівництва від обов'язку укласти договір про пайову участь після такої реєстрації.

З огляду на те, що декларація про готовність до експлуатації станції технічного обслуговуваннябула зареєстрована 08 травня 2013 року, а Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» з 01 січня 2013 року передбачав обов'язок замовника будівництва ініціювати укладення договору про пайову участь і укласти такий договір до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи зазначеного Закону.

Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до Закону (частина перша статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

На виконання цих вимог рішенням Дніпропетровської міської ради від

29 липня 2011 року № 5/14 (зі змінами та доповненнями) затверджено порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська (далі - Порядок).

За приписами пункту 2.6 Порядку договір на пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста укладається між Дніпропетровською міською радою в особі Департаменту та замовником будівництва, який скріплюється печатками двох сторін. Договір укладається не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладання.

Укладення договору про пайову участь є обов'язковим для відповідача згідно з вимогами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положення.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на зазначене уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, не звернув уваги на те, що дані правовідносини регулюються Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», які є імперативними у даній справі, дійшов передчасного висновку про те, що позовні вимоги заявлено неналежним позивачем, оскільки це спростовується Положенням, яке зокрема визначає сторін укладання такого договору.

Пунктом 2 частини першою статті 409 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суд першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської радизадовольнити.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від

11 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 рокускасувати.

Справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2, третя особа - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від

11 липня 2017 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило