Справа № 461/2653/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2799/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Львів

Справа № 461/2653/19

Провадження № 22-ц/811/2799/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року в складі судді Радченко В.Є.

у справі

за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року в задоволенні скарги відмовлено.

Дану ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вказує, що дана ухвала є незаконною та необґрунтованою.

Зазначає, що право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України та його примусовим виконанням.

Вказує, що суд першої інстанції посилаючись на ч. 1 ст. 287 КАС України не відображає в ній вимоги ч. 5 ст. 287 КАС України, яка чітко та однозначно визначає, що адміністративні справи з приводу рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Зазначає, що до прийняття кінцевого рішення Верховним судом України, Галицький районний суд м. Львова двічі: 20.10.2014 року та 15.12.2015 року приймав рішення на користь ОСОБА_1 за позовом до неї Галицької райдержадміністрації щодо зобов`язання вчинення дій. Тобто вказаний спір, по якому прийняте рішення, що перебуває в даний час на виконанні в державній виконавчій службі, розглядався за правилами ЦПК України.

Вказує, що вищевказані нормативні вимоги та надані суду докази підтверджують право ОСОБА_4 на розгляд спору, пов`язаного з неправомірними діями державного виконавця, у місцевому суді як адміністративному суді, який видав виконавчий лист на рішення, постановлене судом за правилами ЦПК України.

Також зазначає, що суд не всебічно і не повно з`ясував всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, не об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення, залишив поза увагою факти неправомірних дій державного виконавця на які вказав позивач.

Вказує, що на четвертий день після отримання виклику від державного виконавця, апелянт подала пояснення, яке зареєструвала у виконавчій службі 15 березня 2019 року. Однак, відповідь на нього отримала через півтори місяці. Замість відповіді на її пояснення-заперечення, 04 квітня 2019 року апелянт отримала чотири постанови державного виконавця про стягнення з неї судового збору та накладення штрафу у розмірі 13746,00 грн.

Зазначає, що у вказаному поясненні ОСОБА_1 повідомила державного виконавця про те, що до 11 березня 2019 року їй нічого не було відомо ні про відкрите виконавче провадження від 23.11.2018 року з примусовим виконання, ні про виконавчий лист Галицького районного суду м. Львова від 19.08.2018 року, ні про постанову Верховного суду України від 06 червня 2018 року у справі № 461/8557/13-ц, на підставі якого було видано виконавчий лист.

Вказує, що всупереч ч. 5 ст. 172 та ч. 1 ст. 421 ЦПК України апелянт не отримала копію постанови Верховного суду України. У зв`язку з цим ОСОБА_1 була позбавлена законної і необхідної інформації для обов`язкового виконання постанови Верховного суду України, що привело до видачі судом виконавчого листа з примусового виконання про видачу якого їй також не було відомо. Отже, вважає, що у виконавчій службі відсутні підстави для притягнення її до відповідальності, так як рішення було виконано згідно з виконавчим документом одразу після отримання інформації про наявність постанови Верховного суду України.

Звертає увагу апеляційного суду, що державний виконавець постановами від 27.12.2018 року та від 12.02.2019 року наклав на боржника штраф у розмірі 5100,00 грн. без будь-яких доказів про те, що вона ознайомлена з рішенням суду та виконавчими документами з примусового виконання і без поважних причин не виконує рішення чи вимоги державного виконавця.

Просить ухвалуГалицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року скасувати та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні скарги в частині зобов`язання державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Кізюк P.O. закінчити виконавче провадження №57773553 від 23.11.2018р. з примусового виконання відповідно до ч.1 п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі добровільного фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом суд першої інстанції прийшов до висновку, що постанову Верховного суду України від 06.06.2018 р. у справі №461/8657/13-ц ОСОБА_1 не виконано. Жодних доказів демонтажу решітки-дверей суду ОСОБА_1 не надала.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2014 р. у справі №461/8657/13-ц відмовлено в задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - Львівське міське комунальне підприємство "Снопківське", ОСОБА_5 про зобов`язання до вчинення дій (а.с.41-43).

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2014 р. у справі №461/8657/13-ц залишено без змін (а.с.37-40).

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 20.05.015 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2014 р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014 р. у справі №461/8657/13-ц скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.35-36).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2015 р. у справі №461/8657/13-ц у задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство «Снопківське», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про зобов`язання до вчинення дій- відмовлено (а.с.31-33).

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2016 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2015 р. у справі №461/8657/13-ц залишено без змін (а.с.28-30).

Постановою Верховного суду України від 06.06.2018 р. у справі №461/8657/13-ц заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство «Снопківське», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про зобов`язання до вчинення дій, задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати металеву решітку, встановлену на сходовій клітці четвертого поверху будинку на АДРЕСА_1 (а.с.20-27).

19 вересня 2019 р. Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист у справі № 461/8657/13-ц від 16.12.2015 р. (а.с. 72).

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Кізюк Р.О. відкрито виконавче провадження №57762108.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Судом першої інстанції спростовано твердження позивача про те, що вона не знала про наявність відкритого відносно неї виконавчого провадження та обов`язку виконати рішення суду, оскільки в матеріалах справи містяться письмові поясненнями ОСОБА_1 від 14.03.2019 р., адресовані державному виконавцю, копія виклику до державного виконавця №1312 від 11.02.2019 р., від 18.12.2018 р., від 29.01.2019 р.

Окрім того, державним виконавцем встановлено, що при виході за місцем виконанням рішення суду АДРЕСА_1 боржником рішення суду не виконано, а саме не демонтовано встановлену на сходовій клітці четвертого поверху будинку металеву решітку, вказане підтверджується актом державного виконавця від 12.02.2019 р.

Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження №57762108 від 07.03.2019 р., боржником рішення суду не виконано, до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення (а.с. 120-121).

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Кізюк P.O. № 57762108 від 27.12.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3400,00 грн., № 57762108 від 05.03.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчих витрат у розмірі 300,00 грн., які видані в процесі виконавчого провадження №. 57773553 від 23.11.2018 року, - суд першої інстанції прийшов до висновку про закриття провадження, оскільки вважав що такі вимоги скарги підлягають розгляду в адміністративному суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи ДВС розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 447 цього Кодексу.

Як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України та його примусовим виконанням.

За частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Ч. 1 ст. 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Враховуючи наведене можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, утому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Верховний Суд виклав аналогічну позицію у справах № 14-16цс18 від 06 червня 2018 року, 14-177цс18 від 13.06.2018 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Кізюк P.O. № 57762108 від 27.12.2018 р. про стягнення штрафу, виконавчого збору та виконавчих витрат, тому на підставі ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» справа повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.12.2019 року

Головуючий

Судді