ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1092/19 Справа № 177/390/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2,

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року, яке постановлено суддею Коваль Н.В. у м.Кривому Розі та повне судове рішення складено 26 липня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», в якій уточнюючі позовні вимоги просив стягнути з відповідачів на його користь 60000,00 гривень, та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.07.2013 під час виконання посадових обов'язків інкасатора, в результаті озброєного нападу, загинув його батько ОСОБА_3, який працював водієм-інкасатором на дільниці інкасації підпорядкованій Дніпропетровському обласному управлінню АТ «Ощадбанк».

Внаслідок трагічної події, правлінням АТ «Ощадбанк», оголошено виплату родичам загиблих інкасаторів матеріальної допомоги в розмірі 120000,00 гривень, які отримала відповідач ОСОБА_2, як така, що проживала з батьком однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Позивач вважає, що також має право на виплату 60000,00 гривень, що складає половину від 120000,00 гривень, як син загиблого, на підставі постанови правління банку ПАТ «Державний ощадний банк України» № 444 від 18.07.2013.

При зверненні до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», йому було відмовлено у виплаті грошових коштів, у зв'язку із чим він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» про стягнення коштів, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідачів на його користь грошові кошти в сумі 60000 грн.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказує на те, що його право на матеріальну допомогу не пов'язане з фактом спільного проживання та перебування на утриманні у загиблого батька. Вказує, що його право на отримання матеріальної допомоги для дітей, в тому числі повнолітніх та працездатних, особи, яка загинула під час виконання трудових обов'язків виникло за наявності лише однієї умови - належності до сім'ї загиблого, незалежно від того, чи жив він разом з батьком та чи мав з ним спільний побут, оскільки у законодавстві відсутня вимога про наявність обов'язкової ознаки ведення спільного господарства, проживання разом та/чи перебування на утриманні загиблого або одержання від нього допомоги, яка є джерелом засобів існування.

Позивач звертає увагу на те, що суд не надав належної правової оцінки тому факту, що матеріальну допомогу другого загиблого інкасатора-водія ОСОБА_4 було виплачено повнолітній дочці загиблого.

Окрім того, позивач вказує на те, що Положення про матеріальне заохочення працівників АТ «Ощадбанк» як локальний нормативний акт та Постанова Правління банку ПАТ «Державний ощадний банк України» №444 від 18 липня 2013 року, як локальний індивідуальний акт Банку є юридичними фактами, з яких випливає суб'єктивне право і персоніфікований обов'язок Банку його здійснення, а саме: суб'єктивний обов'язок Банку виплатити матеріальну допомогу сім'ї загиблого інкасатора ОСОБА_3, який кореспондує суб'єктивному праву членів сім'ї вимагати від Банку здійснення такої виплати в належній йому частині. Вважає, що наведене спростовує висновку суду про добровільність проведення виплати сім'ям загиблих інкасаторів та про відсутність у Банка зобов'язання щодо виплати йому зазначеної допомоги, оскільки після прийняття відповідних локальних актів Банку така виплата, як і їх виконання стала обов'язковою.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2, приховавши від банку факт існування у загиблого сина, діяла недобросовісно, а тому вона повинна повернути безпідставно набуту частину допомоги Банку, а останній в свою чергу повинен виплатити йому цю частину допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ «Ощадбанк» - адвокат Самсонова Н.О., просить відхилити апеляційну скаргу позивача, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, які мають значення для справи, підтверджених доказами дослідженими в судовому засіданні.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.07.2013, внаслідок нещасного випадку на виробництві, загинув батько позивача - ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.57 Том№2) та копієюя акта проведення спеціального розслідування нещасного випадку, який стався 15.07.2013 (а.с.245-251 Том№1).

Родинний зв'язок між позивачем, та загиблим ОСОБА_3, підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.10 Том№1).

Відповідно до постанови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 18.07.2013 №444 (а.с.48-50, 51,52 Том№1), у зв'язку з озброєним нападом на інкасаторів-водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який мав місце 15.07.2013, правління ПАТ «Державний ощадний банк України», постановило надати матеріальну допомогу сім'ям загиблих в сумі 120000,00 гривень на кожну сім'ю.

Наказом філії - Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», від 22.07.2013 №743, визначено, виплатити матеріальну допомогу у зв'язку з озброєним нападом на інкасатора-водія ОСОБА_3 - ОСОБА_2, в розмірі 120000,00 гривень, як такій, що проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу (а.с.53 Том№1).

Відповідно до відповіді ПАТ «Державний ощадний банк України» від 18.10.2013 №12/1-1696/1070, яка надана на адвокатський запит, представнику ОСОБА_1 - адвокату ОСОБА_6 (а.с.27 Том №1), повідомлено, що ОСОБА_2, були виплачені кошти в сумі 120000,00 гривень, на підставі рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27.08.2013.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.12.2013, рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27.08.2013 скасовано (а.с.6-7 Том№1).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.11.2015 (а.с.123-125Том№1) та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2016 (а.с.126-130 Том№1), встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3, однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до листа ПАТ «Державний ощадний банк України» від 13.11.2013 (а.с.8-9 Том №1), позивачу ОСОБА_1, повідомлено, що порядок виплати коштів в розмірі 120000,00 гривень не поширюється на інститут спадкового права, оскільки відповідно до ст.1218 ЦК України вони не входять до складу спадщини.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог, керувався статтею 3 СК України, статтями 1166, 1200 ЦК України, й виходив з того, що позивачу на момент смерті його батька було повних 35 років та ним не надано жодних відомостей про те, що він проживав разом із батьком, був пов'язаний з ним спільним побутом, мав зобов'язання, щодо утримання, що вказує на відсутність правових підстав вважати, що загиблий ОСОБА_3, був годувальником позивача, а тому в розумінні Сімейного кодексу України, він не може вважаться членом сім'ї загиблого.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи з положень ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) інвалідам - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті.

Судом було встановлено, що на момент загибелі батька позивача -15 липня 2013 року, йому було повних 35 років, тобто він був повнолітнім, що суперечить вимогам п.1 ч.1 ст.1200 ЦК України.

Окрім того, судом було перевірено і встановлено, що на момент загибелі батька позивача він не перебував на утриманні потерпілого, не здійснював догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, а отже відсутні підстави для відшкодування шкоди в розумінні норм ч.1 ст.1200 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Тоді, як рішеннями Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.11.2015 та апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2016 було встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3, однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у зв'язку з чим ОСОБА_2, як члену сім'ї загиблого на підставі постанови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 18.07.2013 №444 і була виплачена матеріальна допомога в розмірі 120000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно частин 2 та 3 ст.10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України законів України, міжнародних договорів згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Доводи позивача про те, що Положення про матеріальне заохочення працівників АТ «Ощадбанк» як локальний нормативний акт та Постанова Правління банку ПАТ «Державний ощадний банк України» №444 від 18 липня 2013 року, як локальний індивідуальний акт Банку зобов'язують Банк виплатити йому матеріальну допомогу як члену сім'ї загиблого батька, колегія суддів вважає безпідставними.

Виплата матеріальної допомоги сім'ям загиблих інкасаторів, як обов'язок банку не передбачена жодним законодавчим актом в розумінні норм статей 3 та 10 ЦПК України, ця виплата була проведена на підставі локального нормативного акта, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Як встановлено судом, матеріальна допомога сім'ям загиблих інкасаторів була виплачена банком добровільно із власних коштів на підставі локального нормативного акта, Постанови Правління банку ПАТ «Державний ощадний банк України» №444 від 18 липня 2013 року і єдиним органом, що може контролювати правильність використання виплачених коштів є правління АТ «Ощадбанк».

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Перевіривши справу у повному обсязі, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи позивача та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1. ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: