Провадження № 2/522/244/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 січня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання,

В С Т А Н О В И В:

До суду 26.11.2018 року надійшов позов Одеського національного медичного університету, предявлений до ОСОБА_1, згідно з яким просили стягнути із відповідачки витрати на навчання за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 62 193,00 грн.; суму виплаченої стипендії за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 39 667,90 грн.; судовий збір у розмірі 1841,00 грн..

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03.07.2008 року ОСОБА_1 вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала угоду №153 про навчання за кошти державного бюджету із метою отримання вищої навчальної освіти. У червні 2014 року відповідачка закінчила навчальний заклад та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до комунального закладу «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» у якості лікаря загальної практики сімейного лікаря. Проте, відповідачка до проходження інтернатури за направленням на роботу №101 від 02.03.2014 року до комунального закладу не прибула. 13.04.2017 року Деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного Університету на адресу випускниці було направлено лист із вимогою термінового повідомлення прибуття на роботу, місця працевлаштування, проте відповіді від відповідачки отримано не було. Посилались на те, що вищим навчальним закладом умови угоди №153 від 03.07.2008 року виконані були у повному обсязі: відповідачка пройшла повний курс навчання за державні кошти; отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти державного бюджету, проте відповідач у порушення вищенаведених умов договору, із часу закінчення навчального закладу до місця проходження інтернатури та подальшого працевлаштування у встановленій термін не прибула.

Таким чином, посилаючись на викладені обставини, а також вимоги ст.ст. 526, 610, 623 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані з її утриманням у навчальному закладі та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 17.12.2018 року провадження по справі було призначено та справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін на 18.01.2019 року.

Відзив на позов від відповідачки до суду не надходив, при цьому про розгляд справи остання повідомлялась належним чином шляхом розміщення інформації на офіційному сайті Приморського районного суду м. Одеси та шляхом отримання поштової кореспонденції, направленої судом, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу із підписом відповідачки.

Разом з тим, відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін, суд, на підставі ч.ч.1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 03.07.2008 року ОСОБА_1 вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала угоду №153 про навчання за кошти державного бюджету із метою отримання вищої навчальної освіти.

У червні 2014 року відповідачка закінчила навчальний заклад та отримала диплом спеціаліста від 30.06.2014 року за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікар.

Відповідачка була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до комунального закладу «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» у якості лікаря загальної практики сімейного лікаря.

Проте, відповідачка до проходження інтернатури за направленням на роботу №101 від 02.03.2014 року до комунального закладу «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» не прибула, що підтверджується листом головного лікаря КУ «Балтський центр ПМСД» від 25.08.2016 року №229.

13.04.2017 року Деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного Університету випускниці було направлено лист №07-31/90 від 13.04.2017 року із вимогою термінового повідомлення про прибуття на роботу, місця працевлаштування, проте відповіді від відповідачки отримано не було.

Разом з тим, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, одним з таких наслідків є відшкодування збитків.

Так, відповідно до розділу 2 Угоди, відповідачка взяла на себе зобовязання прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоровя та відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. У разі відмовити їхати на роботу за направленням МОЗ або відмови відпрацювати там не менше трьох років повинна бути відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, в установленому порядку.

Відповідно до п.5.6 Угоди, відшкодування у випадках, передбачених цією Угодою, здійснюється студентом готівкою Університету в національній валюті України еквівалентно відповідній сумі умовних одиниць згідно з курсом доларів США на день внесення платежу.

Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю зі ОСОБА_1, відповідає вимогам ЦК щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України).

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Одеському національному медичному університеті, за місцем направлення на роботу до комунального закладу «Балтський центр первинної медико-санітарної допомоги» не прибула.

Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди №153 від 03.07.2008 року в частині зобов'язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов'язання.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди №153 від 03.07.2008), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди №153 від 03.07.2008 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (провадження № 61-26840св18).

Відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 922 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, за порушення дисципліни протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати в установленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до кошторису розрахунків вартості освітньої послуги спеціаліста випускника університету за 01.09.2008 року по 30.06.2014 року та довідки розрахунку витрат коштів державного бюджету на навчання ОСОБА_1 витрати на її навчання становили 62 193,00 грн. та протягом строку навчання відповідач отримала стипендію в сумі 39 667,90 грн..

Таким чином, із урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог Одеського національного медичного університету в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь університету витрат на навчання у розмірі 62 193,00 грн..

При цьому, згідно частини шостої статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи, які успішно навчаються у вищих навчальних закладах державної або комунальної форми власності за денною (очною) формою навчання за кошти державного або місцевого бюджету, забезпечуються стипендіями у розмірі не менше ніж два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян. Порядок призначення і виплати стипендій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Тлумачення частини шостої статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що право на стипендію виникає через наявність в особи певних особистих «якостей», зокрема успішного навчання.

Суд враховує, що забезпечення стипендією відбувається внаслідок наявності в особи певних особистих «якостей» і типовою угодою №153 від 03.07.2008 року не передбачено обов'язку відшкодовувати отриману стипендію у разі порушення умов угоди, а тому відсутні правові підстави для стягнення 39 667,90 отриманої стипендії. Отже, в цій частині позову суд відмовляє.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31.10.2018 року у справі № 545/499/17 (провадження № 61-1268св18).

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у позовній заяві як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а доказів на їх спростування суду надано не було, суд прийшов до висновку, що позов Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання підлягає частковому задоволенню.

У частині десять статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивачем було сплачений судовий збір у розмірі 1841 грн..

Оскільки позов задоволено частково, то суд зобов'язує відповідача сплатити позивачу судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 1123,93 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: Одеська обл.., м. Балта, вул. Ватутіна, 16) на користь Одеського національного медичного університету (, місцезнаходження м. Одеса, пров. Валіховський, буд.2) витрати на навчання за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 62 193,00 грн. (шістдесят дві тисячі сто девяності гривень 00 копійок).

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: Одеська обл.., м. Балта, вул. Ватутіна, 16) на користь Одеського національного медичного університету (, місцезнаходження м. Одеса, пров. Валіховський, буд.2) судовий збір у розмірі 1123,93 грн. (однієї тисяч сто двадцять три гривень 93 копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 18.01.2019 року.

Суддя: Л.В. Домусчі