Дата документу 13.11.2019 Справа № 310/9437/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/9437/18 Головуючий у 1 інстанції Дністрян О.М.
Провадження № 22-ц/807/3282/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт», третя особа - Первинна профспілкова організація Бердянського морського торговельного порту, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, неодноразово уточненим в ході розгляду справи, до ДП «Бердянський морський торговельний порт», третя особа - Первинна профспілкова організація Бердянського морського торговельного порту, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що з 01.04.1987р. вона працювала на різних посадах в різних підрозділах та структурах Бердянського морського торговельного порту.

16 травня 2018року була переведена на посаду фахівця 1-ої категорії з планування вантажопотоків вантажного району.

Згідно наказу відповідача № 305 від 03.07.2018р. «Про оптимїзацію чисельності працівників вантажного району», з 09 жовтня 2018р. зі штатного розпису вантажного району виключається 1,0 од. фахівця 1-ої категорії з планування вантажопотоків, на якій вона працювала.

06 липня 2018року її ознайомили з наказом про скороченім вищевказаної посади.

17 вересня 2018 року адміністрацією порту було подано подання на адресу профкому про надання згоди на розірвання з нею трудового договору 08.10.2018р. за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте, 28 вересня 2018 року профкомом порту така згода на її звільнення не була надана. Але, незважаючи на це наказом виконуючого обов`язки директора ДП «Бердянський морський торгівельний порт» № 537 від 08 жовтня 2018 року вона була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України «скорочення чисельності або штату працівників».

Позивач вважає цей наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Натомість, всупереч вищевказаних приписів, їй не було запропоновано усі вакансії, інші посади, робота, що з`явилися на підприємстві з дня попередження і до дня звільнення.

Так, в серпні 2018 року звільнялися посади референта директора та секретаря директора, але їй вони не були запропоновані.

Працюючий на цій посаді референта директора ОСОБА_2 з 23.07.2018р. по 22.08.2018р. перебував у тарифній відпустці, на період якої на цю посаду тимчасово (з 02.08.2018р. по 22.08.2018р.) було переведено фахівця 2-ої категорії з договорів господарської діяльності відділу договірної роботи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , попередню посаду якої також було скорочено. До 02.08.2018р. на посаді секретаря працювала ОСОБА_5 (переведена на цю посаду з 18.12.2017р.), а після неї на посаду секретаря директора 02.08.2018р. була переведена ОСОБА_6 , а з 20.08.2018р. - ОСОБА_7 .. Тому, всупереч приписам ст. 49-2 КЗпП України відповідач, знаючи про необхідність її працевлаштування, переводить на ці посади інших осіб.

Також при її звільненні не було враховано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці переважне право на залишенні на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

На час звільнення вона мала безперервний стаж роботи з 1994 року, тобто більше 24 років. А також не була отримана згода профспілкового представника, оскільки згідно протоколу № 30 засідання профкому від 27.09.2018р. було вирішено не давати згоду на її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, так як роботодавцем порушено умови п. 3 ст. 49-2 КЗпП України, згідно яких роботодавець зобов`язаний до моменту звільнення запропонувати робітнику вакансії, що з`явилися на протязі двох місяців з дня попередження про звільнення.

Тому таке звільнення не можна вважати законним і вона повинна бути поновлена на попередній роботі. Також відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 42966,45 грн. (417,15 грн. середньоденна заробітна плата х 103 робочих дня). Крім того, через незаконні дії відповідача щодо її неправомірного звільнення вона зазнала значних моральних страждань, оскільки порушився її звичайний уклад життя та нормальні життєві зв`язки, тобто вона була позбавлена робочого місця, на якому вона працювала більше 24 років, а з ним і впевненості у майбутньому, була змушена вживати додаткові заходи для підшукування роботи, працевлаштування, внаслідок чого у неї порушився сон, апетит, настрій, вона відчуває пригніченість, тепер їй потрібні додаткові зусилля для організації свого життя, вона змушена тратити свій час та здоров`я для відновлення стану, що передував порушенню її трудових прав, поновлення своїх прав, звертися за допомогою до юристів, суду, тощо. Таким чином, через порушення її трудових прав вона зазнала моральну шкоду, яку оцінює у сумі 10000,00 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обов`язки директора ДП «Бердянський морський торговельний порт» № 537 від 08 жовтня 2018 року про її звільнення, поновити її на посаді фахівця 1-ої категорії планування вантажопотоків вантажного району з 08.10.2018 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.10.2018р. до 08.01.2019р. в сумі 42 966,45 грн. та моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона не могла в один і той же день 06.07.2019 року ознайомитися з вакантними посадами по підприємству та одночасно відмовитися знайомитися з вакантними одиницями по порту, як про це зазначив суд першої інстанції. ОСОБА_1 не було запропоновано усі вакантні посади, робота що з`явилася на підприємстві з дня попередження і до дня звільнення, а тому звільнення не можна вважати законним.

ДП «Бердянський морський торговельний порт» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при проведенні звільнення позивача підприємством було повністю дотримано нормативно визначену процедуру та не було допущено порушень законодавства.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 20.07.1994 року до 08.10.2018 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працювала на різних посадах.

З 16 травня 2018 року була переведена фахівцем 1 категорії з планування вантажопотоків вантажного району Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт».

Відповідно до наказу в.о. директора Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» від 08 жовтня 2018 року № 537 ОСОБА_1 звільнено 08 жовтня 2018р. з посади фахівця 1 категорії з планування вантажопотоків вантажного району, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників).

Підставою звільнення зазначено наказ №305 від 03.07.2018р. «Про оптимізацію чисельності працівників вантажного району»; наказ № 314 від 05.07.2018р. «Про попередження працівника вантажного району ОСОБА_1 про вивільнення, що передбачається у зв`язку з оптимізацією чисельності працівників управління порту»; подання вих.№10/6/481 від 17.09.2018р. адміністрації порту на адресу профкому ППО БМТП; витяг з протоколу № 30 від 27.09.18р. засідання профкому ППО БМТП; п. 1 ст. 40, ст. 43, ст. 44, ст. 49-2 КЗпП України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються статтями 40,42, 43, 49 КЗпП України.

Порядок вивільнення працівників при скороченні чисельності працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівників на залишення на роботі встановлено ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України, відповідно до яких при скороченні численності штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці; одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації переважне право залишення на роботі надається; працівникам з більшим стажем роботи на даному підприємстві.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суд мав з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою ІІІ-А КЗпП України.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, суд не вправі при вирішенні трудового спору про поновлення на роботі працівника за підставами, передбаченими п. 1 ст. 40 КЗпП України обговорювати доцільність зміни внутрішньої реорганізації юридичної особи (організаційної структури та скорочення штатної чисельності працівників).

Відповідно до наказу в.о. директора Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» від 03.07.2018р. № 305 з метою оптимізації чисельності працівників, що спричинена суттєвим зменшенням доходів через значне падіння обсягів вантажопереробки, на підприємстві дійсно відбувалися зміни в організації виробництва і праці.

06 липня 2018 року ОСОБА_1 було персонально попереджено, що відповідно до наказу № 305 від 03.07.2018р. «Про оптимізацію чисельності працівників вантажного району», з 09 жовтня 2018 року зі штатного розпису вантажного району виключається 1,0 од. фахівця 1 категорії з планування вантажопотоків, на якій вона працює (наказ № 314 від 05.07.2018р.).

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах № 6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, № 6-491цс15 від 01 липня 2015 року, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що 06.07.2018р. ОСОБА_1 при ознайомленні з наказом про її скорочення була ознайомлена з наявними вакантними одиницями на підприємстві, проте згідно акту від 06.07.2019р. ОСОБА_1 . відповіла, що вакантні одиниці по порту її не цікавлять, тому у неї немає необхідності з ними знайомитися (а.с.84).

Відповідач продовжував вживати заходи для ознайомлення позивача з наявними вакансіями 19.09.2018р., 01.10.2018р. та 08.10.2018р.

Крім того, ознайомлюватися з наявними вакансіями станом на 26.09.2018р. позивач відмовилась, про що складений відповідний акт (а.с.86).

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що їй не було запропоновано вакантні посади референта директора та секретаря директора, оскільки з 09 липня 2018 року по 08 серпня 2018 року вона перебувала у щорічній відпустці, в період якої з 30 липня по 23 серпня 2018р. вона перебувала на лікарняному, у зв`язку з чим її відпустку було продовжено відповідно до кількості днів тимчасової непрацездатності.

З огляду на зазначене, судом вірно встановлено, що у період з 09 липня по 03 вересня 2018 року включно позивач на роботі не перебувала у зв`язку з відпусткою, яка була продовжена через її лікарняний.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, посади референта директора та секретаря директора на період ознайомлення ОСОБА_1 06.07.2019р. не були вакантними, а тому не було підстав розглядати їх як такі, що могли бути запропоновані ОСОБА_1 , посада якої скорочувалася.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо дотримання вимог закону в частині звільнення позивача без згоди профспілкового органу.

Відповідно до ст.. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 17.09.2018р., попередньо перед звільненням позивача з роботи, відповідач звернувся до голови профспілкового комітету Бердянського морського торговельного порту з поданням про надання згоди на звільнення 08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, посилаючись на заплановане з 09.10.2018 року виключення зі штатного розпису вантажного району, зокрема, 1,0 одиницю фахівця 1 категорії з планування вантажопотоків, згідно з наказом в.о. директора № 305 від 03.07.2018р. «Про оптимізацію чисельності працівників вантажного району» (а.с.75-76).

Згідно витягу з протоколу № 30 від 27.09.2018р. засідання профкому Первинної профспілкової організації Бердянського морського торговельного порту постановили (п.2): не давати згоду на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України фахівця з планування вантажопотоків ВРР ОСОБА_1 , підстава: порушення умов п. 3 ст. 49-2 КЗпП України, згідно яких троботодавець зобов`язаний, до моменту звільнення, запропонувати робітнику вакансії, що з`явились на протязі двох місяців з дня попередження до дня звільнення (а.с.78,191).

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про те, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Оскільки висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст.ст. 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем не можна визнати обґрунтованим.

У зв`язку з цим є безпідставним та таким, що не відповідає дійсності, твердження скаржника про те, що їй не було запропоновано усі вакансії, інші посади, робота, що з`явилися на підприємстві з дня попередження і до дня звільнення, адже дослідженими судом матеріалами справи доведено протилежне. При проведенні звільнення позивача ОСОБА_1 відповідачем ДП "БМТП" було повністю дотримано нормативно визначену процедуру та не було допущено порушень законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року у цій справі у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: