Єдиний унікальний номер 236/2983/18 Номер провадження 22-ц/804/628/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 236/2983/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року у складі судді Ткачова О.М.,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі ПАТ "Укрзалізниця") про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначала, що перебувала у трудових відносинах з ПАТ "Укрзалізниця". Наказом № 375/ОС від 17 липня 2017 року звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Посилаючись на те, що при звільненні відповідач розрахунок з нею не провів, просила стягнути з ПАТ "Укрзалізниця" на її користь:

- заборгованість по виплаті заробітної плати за березень - квітень 2017 року та за лютий - липень 2016 року в сумі 9 009,90 гривень;

- заробітну плату за час простою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 7611,77 грн.;

- вихідну допомогу при звільненні у сумі 4 106,69 грн.;

- компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати станом на місяць ухвалення судового рішення;

- середній заробіток відповідно до ст. 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні, який дорівнює добутку середньоденного (годинного) заробітку та кількості робочих днів за період з 18 липня 2017 року по день ухвалення судового рішення (а.с. 2 - 5).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати за березень - квітень 2017 року у сумі 1 066,56 грн., за лютий - липень 2016 року в сумі 6648,48 грн.; заробітну плату за час простою за березень - липень 2017 року в сумі 7 611,77 грн., вихідну допомогу при звільненні у сумі 4 106,69 грн. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4 995,62 грн.

В іншій частині позову відмовлено (а.с. 141 - 147).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, заробітної плати за час простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, суд першої інстанції виходив з того, що позивач знаходилася з ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах. При звільненні 17 липня 2017 року відповідач розрахунок з нею не провів, не виплатив усі належні їй від підприємства суми. На час звільнення заборгованість відповідача складала: заборгованість по виплаті заробітної плати за березень - квітень 2017 року в сумі 1066,56 грн.; за лютий - липень 2016 року в сумі 6 648,48 грн.; заробітна плата за час простою за березень - липень 2017 року в сумі 7 611,77 грн.; вихідна допомога при звільненні у сумі 4 106,69 грн. Відповідачем не надано доказів, які б спростовували докази, надані позивачем щодо розміру заборгованості. Втрата відповідачем первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснити нарахування та виплату заробітної плати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що вина відповідача у не проведенні розрахунку з позивачем відсутня (а.с. 141 - 147).

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач ОСОБА_2 посилається на неправильне та неоднакове застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 12 грудня 2018 року у розмірі 69 664,50 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не обгрунтовано прийняв, як належний та допустимий доказ, науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, на підставі якого дійшов необґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні обов'язку про проведення з нею розрахунку у день звільнення.

Наданий відповідачем науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є встановленим чинним національним законодавством, зокрема ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а тому не може бути застосований при вирішення питання щодо виплати компенсації працівнику при затримці розрахунку при звільненні.

Зазначає, що після окупації деяких районів Донецької та Луганської областей у 2014 році заробітна плата їй виплачувалася без перешкод, зокрема, з серпня 2016 року по лютий 2017 року, що свідчить про те, що у відповідача була реальна можливість здійснювати нарахування заробітної плати, вести бухгалтерський облік та зберігати документи. У березні 2017 року відповідачем видано накази про встановлення простою не з вини працівників, зобов'язано працівників бути присутніми на роботі, оплату праці здійснити у розмірі не нижче двох третин тарифного окладу, що є підтвердженням того, що керівництво структурним підрозділом відповідачем здійснювалось і після лютого 2017 року (а.с. 156 - 159).

18 лютого 2019 року до апеляційного суду від відповідача ПАТ "Укрзалізниця" надійшов "відзив на апеляційну скаргу", який за своєю суттю фактично є апеляційною скаргою ПАТ "Укрзалізниця" на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року в частині задоволених позовних вимог. Будь-яких заперечень щодо доводів апеляційної скарги позивача про неправильність висновків суду в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відзив не містить(а.с. 184 - 187).

Ухвалою судді - доповідача Донецького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року "відзив на апеляційну скаргу", який за своєю суттю є апеляційною скаргою відповідача ПАТ "Укрзалізниця" на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року, повернуто скаржнику, як такий, щопідписаний особою, яка не має права підписувати апеляційну скаргу (а.с. 198 - 201).

В судове засідання апеляційного суду 06 березня 2019 року з'явилася позивач ОСОБА_1

Представник відповідача - ПАТ "Укрзалізниця" у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином: судову повістку - повідомлення про розгляд справи 06 березня 2019 року відповідач отримав 18 лютого 2019 року (за юридичною адресою у м. Києві) та 19 лютого 2019 року (за місцем знаходження філії "Донецька залізниця" у м. Лиман), що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 206, а.с. 207).

18 лютого 2019 року від представника відповідача ПАТ "Укрзалізниця" ОСОБА_3 надійшла заява від 08 лютого 2019 року з клопотанням про розгляд справи у його відсутність (а.с. 196), яка апеляційним судом не приймається, оскільки документ, що підтверджує повноваження ОСОБА_3 діяти від імені ПАТ "Укрзалізниця" на стадії апеляційного перегляду справи, в матеріалах справи відсутній. В матеріалах справи є довіреність, видана ПАТ "Укрзалізниця" на ім'я ОСОБА_3 06 грудня 2017 року зі строком дії до 26 жовтня 2018 року (а.с. 105), строк дії якої сплинув ще під час розгляду справи судом першої інстанції.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача, явка якого у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" уразі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати позивачем не оскаржується. Належним чином оформлена апеляційна скарга відповідача на рішення суду в цій частині на час апеляційного розгляду справи до апеляційного суду не подана.

Тобто, враховуючи, що рішення суду оскаржується лише позивачем та лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала провідником пасажирських вагонів (у поїздах приміського сполучення) у виробничому підрозділі "Родаківське моторвагонне депо" структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця". Наказом № 375/ос від 17.07.2017 року звільнена з 17 липня 2017 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується її трудовою книжкою та наказом про звільнення № 375/ос від 17.07.2017 (а.с. 14 - 20, а.с. 26).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Закон України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції"не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідач не заперечує, що в день звільнення 17 липня 2017 року розрахунок з позивачем проведений не був і не проведений до теперішнього часу. У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що підприємство в березні 2017 року захоплено невідомими особами, відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, нерухомим майном та документацією. З 20 березня 2017 року щодо відповідача засвідчено дію форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання ним своїх зобов'язань відповідно до ст. 47, ст. 116 КЗпП України. Розрахунок з відповідачем не здійснено внаслідок злочинних дій третіх особ, вина відповідача у непроведенні розрахунку відсутня (а.с. 93 - 99).

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що позивач працювала у виробничому підрозділі "Родаківське моторвагонне депо", який був розташований у сел. Родакове Слов'яносербсткого району Луганської області та входив до складу структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", який був розташований у м. Луганську.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.

Термін "антитерористична операція" визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом", згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05.06.2014 р. № 1313-VII).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, смт. Родакове Слов'яносербського району Луганської області та м. Луганськ належать до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Всі населені пункти Слов'яносербського району Луганської області та м. Луганськ згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р віднесені до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" від 15.03.2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", згідно якого тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського "Комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання обов'язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У зв'язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв'язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов'язки на цих виробничих потужностях у зв'язку із скороченням штату, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об'єктивним та упереджуючим заходом.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця"ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область місто Донецьк вул. Артема, 68 та Луганська область місто Луганськ вул. Кірова, 44, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця"ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов'язків (а.с. 106 - 122).

Відповідно до частини 3 ст. 14 Закону України від 02.12.1997 року № 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац третій частини третьої статті 14 у редакції Закону України від 02.09.2014 р. № 1669-VII).

Відповідно до ст. 14-1 Закону України від 2 грудня 1997 р. N 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні", торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до п. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який затверджений рішенням Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 року №44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ установленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина 1 ст. 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема, щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків.

Отже, науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 підготовлений Торгово-промисловою палатою України у відповідності з її компетенцією та у порядку, встановленому законом, підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що зазначений науково-правовий висновок не є належним та допустимим доказом у цій справі.

Встановивши, що у трудових правовідносинах між ПАТ "Укрзалізниця" та позивачем з 12 квітня 2017 року на тимчасово окупованій території Луганської області виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов'язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, що виключає відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена ст. 117 КЗпП України.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, які викладені у постановах від 23.03.2016 року у справах №№ 6-364цс16, 6-365цс16; від 11.05.2016 року у справі № 6-383цс16; від 25.05.2016 року у справі № 6-948цс16), та узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 06.02.2019 року у справі №408/2331/17 та від 16.01.2019 року у справі № 335/9304/17-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з додержанням норм матеріального і процесуального права,підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

При поданні апеляційної скарги позивачем ОСОБА_1 було заявлено клопотання про відстрочення їй сплати судового збору до ухвалення судового рішення за її апеляційною скаргою (а.с. 160).

Ухвалою судді доповідача Донецького апеляційного суду від 21 січня 2019 року сплату судового збору у розмірі 1 057,20 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року позивачу ОСОБА_1 відстрочено до ухвалення судового рішення у справі судом апеляційної інстанції (а.с. 163 - 167).

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, судові витрати по сплаті судового збору з апеляційної скарги у сумі 1 057,20 грн. покладаються на позивача і відповідно підлягають стягненню з неї на користь держави, оскільки на час постановлення судового рішення судом апеляційної інстанції не сплачені.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір у розмірі 1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Т.В. Космачевська

Ю.М. Мальований

Повне судове рішення складено 11 березня 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха