Справа № 633/343/19
провадження № 2/633/113/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21листопада 2019 року смт. Печеніги

Печенізький районний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Смирнова В.А.

за участю секретаря судових засідань Меденець Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Печеніги цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області про визнання права власності на 3/4 частини будинку в порядку набувальної давності, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області про визнання права власності на 3/4 частини будинку в порядку набувальної давності.

У позові Позивач просить суд визнати за ним, в порядку набувальної давності, право власності на ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що більше 28 років фактично, добросовісно відкрито, безперервно володіє та користується 3/4 частинами житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що 04 серпня 1989 році купив Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак у вищевказаному Договорі не вказано вулицю, за якою знаходиться будинок та номер будинку, що перешкоджає йому повною мірою володіти своєю частиною будинку, яка належить йому на праві власності. Тобто з Договору не зрозуміло, частина якого будинку була куплена Позивачем та за якою адресною будинок знаходиться.

Окрім того, вказує, що користується ще 1/4 частиною житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана 1/4 частина будинку належала ОСОБА_2 . Однак, ОСОБА_2 ще в 1991 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і не поверталася до України. Позивачу відомо, що вона померла. Спадщину на вказану частину будинку ніхто не прийняв, а Позивач відкрито володів та користувався тією частиною будинку з 1991 року.

Позивач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив.

Представник ОСОБА_1 адвокат Пекаренін Андрій Анатолійович, в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи буз його участі та участі Позивача, позовні вимоги, викладені в позовній заяві підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, просив суд розглянути справу за відсутності їх представника, підримають рішення Печенізького районного суду, яке буде відповідати чинному законодавству.

Суд вважає, що учасники справи, які не прибули, належним чином повідомлялись про розгляд справи та відповідно до вимог ст.128 ЦПК України розглядає дану цивільну справу за їх відсутності.

За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

04 серпня 1989 році ОСОБА_1 купив у ОСОБА_3 Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав їй на підставі довідки виконавчого комітету Мартівської сільської ради народних депутатів від 04 серпня 1989 року №324, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 04 серпня 1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мартівської сільської ради народних депутатів Ляшко В.Т.( аркуш 10).

У вищевказаному Договорі не вказано вулицю, за якою знаходиться будинок та номер будинку, що перешкоджає Позивачу повною мірою володіти своєю частиною будинку, яка належить йому на праві власності.

З Договору не зрозуміло, частина якого будинку була куплена Позивачем та за якою адресною будинок знаходиться.

Позивач користується ще 1/4 частиною житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана 1/4 частина будинку належала ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Чугуївської міської ради народних депутатів 06 серпня 1991 року.

Згідно з Висновком про технічний стан житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами №115 від 24 липня 2019 року, виданого КП «Печенізьке БТІ» житловий будинок який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 числиться за ОСОБА_1 -1/2 частина, і по ј частині за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .( аркуш 16).

ОСОБА_2 ще в 1991 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і не поверталася до України. Позивач вказує, що вона померла. Спадщину на вказану частину будинку ніхто не прийняв, а позивач відкрито володів та користувався тією частиною будинку з 1991 року.

Таким чином, більше 28 років позивач, ОСОБА_1 фактично, добросовісно відкрито, безперервно володіє та користується 3/4 частинами житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ніхто крім позивача не здійснює витрати по утриманню ѕ частин даного будинку, не цікавиться цією частиною будинку та не сплачує комунальні послуги.

Всі витрати по утриманню та догляду за вказаною частиною будинку здійснював та продовжує здійснювати позивач, ОСОБА_1 .

За свої кошти позивач здійснює поточний ремонт вказаної частини будинку та господарських будівель, утримує їх в чистоті.

Позивач фактично відкрито та безперервно володіє ѕ частинами будинку, не порушуючи права та інтереси будь-яких інших осіб.

Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 39, 328, 344 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло, право власності є непорушним.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як законний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав ».

Так, при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та не звернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Згідно п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Відповідно до п.14 вищезазначеної Постанови Пленуму, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві / ч.1 ст. 20 ЦК України, ст. 3 і 4 ЦПК України /.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі без титульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, без титульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнішнього володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Тому в даному випадку можна вважати володіння нерухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності, добросовісним.

Отже, з огляду на наведене, беручи до уваги неможливість оформлення своїх прав у іншому порядку, не суперечить закону, не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, суд вважає, що вказані у позові обставини можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності.

Оскільки Позивач більше 10 років відкрито, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому набув право власності за набувальною давністю на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно Наказу Міністерства юстиції України №914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Суд не стягує судовий збір з відповідача в зв`язку з заявою позивача про покладення судових витрат на нього.

На підставі викладеного, керуючись, ч. 3 ст. 211, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області про визнання права власності на 3/4 частини будинку в порядку набувальної давності.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , в порядку набувальної давності право власності на ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя : В.А.Смирнов