Номер провадження: 22-ц/813/5445/19
Номер справи місцевого суду: 507/1243/18
Головуючий у першій інстанції Гнатюк В. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 13 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Любашівського нотаріального округу Одеської області Бобошко Н.Є., про визнання права спадкування за законом разом зі спадкоємцем першої черги,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Любашівського нотаріального округу Одеської області Бобошко Н.Є., в якому просила визнати за нею право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_3 .

Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 5,7679 га, розташованої на території Ясенівської сільської ради Любашівського району Одеської області. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавиці є її син ОСОБА_3 . Вона, як рідна племінниця померлої є спадкоємицею п`ятої черги за законом. Протягом трьох останніх років вона постійно доглядала за ОСОБА_4 , надавала їй матеріальну та моральну допомогу у зв`язку з тим, що остання знаходилась в тяжкому фізичному стані через проблеми зі здоров`ям, викликаними наслідками перенесеного інсульту. Кожного дня приходила до ОСОБА_4 та приносила необхідні ліки , продукти харчування, готувала їжу, годувала її, переодягала по декілька разів на день, в зимовий період опалювала будинок. Постійно спілкувалась з тіткою, вітала зі святами, поздоровляла її з днем народження, готувала святкові обіди та підтримувала її морально. Неодноразово викликала лікаря для її огляду.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 13 березня 2019 року у позові ОСОБА_1 ( місце проживання : АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( місце проживання : АДРЕСА_1 ), третя особа приватний нотаріус Любашівського нотаріального округу Одеської області Бобошко Н.Є., про визнання права спадкування за законом разом зі спадкоємцем першої черги відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 13 березня 2019 року та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

До суду апеляційної інстанції з`явився представник відповідача ОСОБА_5 , інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 5,7679 га.

Позивачка являлась рідною племінницею спадкодавиці ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була їй рідною тіткою.

Як племінниця спадкодавиці позивачка відноситься до спадкоємців за законом п`ятої черги.

Відповідач ОСОБА_3 , як син спадкодавиці являється спадкоємцем першої черги за законом.

Встановлено, що ОСОБА_1 працює соціальним працівником. Спадкодавиця була однією з її підопічних, що вбачається з довідки директора територіального центру соціального обслуговування Н.Б. Мінько за № 11/02-01-218 від 24.10.2018 р., у якій зазначено, що в період з 2016 по 2018 рік ОСОБА_1 працювала та продовжує працювати соціальним робітником Територіального центру. ОСОБА_4 , жителька с. Ясеново Друге, знаходилась на обслуговуванні у соціального робітника ОСОБА_1 по 03.01.2018 р. Але з 4.01.2018 року ОСОБА_4 було знято з обслуговування згідно поданої заяви. ОСОБА_1 отримує заробітну плату за групу підопічних та відвідує кожного з них 2 рази на тиждень в час затверджений графіком ( а.с. - 29). Серед підопічних позивачки була не тільки ОСОБА_4 , а й її син ОСОБА_6 , що вбачається з графіків відвідування ОНГ (а.с. 45-55).З даних графіків вбачається, що позивачка кожний день була задіяна на роботі з надання допомоги підопічним протягом восьми годин.

Для встановлення обставин справи у суді першої інстанції, також були допитані свідки. Так, свідки у справі надали протирічливі пояснення щодо безпорадного стану ОСОБА_4 Одні свідки стверджували , що спадкодавиця знаходилась в безпорадному стані протягом 3 років . Інші свідки, зокрема свідок ОСОБА_7 , пояснювали , що ОСОБА_4 стала лежачою приблизно за 5 місяців до смерті. Крім того, деякі свідки у судовому засіданні надали пояснення, що позивачка постійно доглядала спадкодавицю. По декілька разів на день вона приходила до спадкодавиці, приносила продукти в той час, коли інші родичі ухилялись від надання допомоги спадкодавиці. Інші ж свідки стверджували, що у ОСОБА_1 , як соціального працівника не вистачало людей для отримання заробітної плати в повному обсязі, тому ОСОБА_4 за життя дала згоду не те, щоб бути підопічною позивачки. Оскільки позивачка постійно була зайнята своїм господарством, то вона не приділяла багато часу спадкодавиці. В той же час син спадкодавиці ОСОБА_8 кожен день приходив до матері і протягом останніх років життя матері постійно ночував в її будинку. Крім того, допомогу спадкодавиці надавали також онуки - діти відповідача, яких вона бачила на території будинку 2-3 рази на тиждень .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних юридичних фактів у їх сукупності. Крім того позивачем не підтверджено факту безпорадного стану ОСОБА_4 та потребі в сторонньому догляді.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив.

Згідно ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Зміна черговості одержання права на спадкування це встановлення іншого, ніж передбачено законом, порядку закликання до спадкування спадкоємців за законом. Положення цієї статті щодо можливості зміни черговості одержання права на спадкування обумовлено, по-перше, ідеєю справедливості та, по-друге, необхідністю стимулювати потенційних спадкоємців до турботливого ставлення до спадкодавця за його життя.

Статтею 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, судам роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров`я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що поняття тривалий час належить до оціночних категорій і саме суд повинен визначатися з його змістом, ураховуючи конкретні обставини справи та виходячи із засад розумності, добросовісності та справедливості.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечувати умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та лікування.

Ухилення особи від надання спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

На підставі вищевказаного апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних юридичних фактів у їх сукупності, а саме: не підтверджено факту безпорадного стану ОСОБА_4 та її потреби в сторонньому догляді, оскільки безпорадний стан померлої доводився у суді першої інстанції тільки поясненнями позивача та окремих свідків, що є недостатнім з огляду на те, що відповідач - спадкоємець першої черги, заперечує цей факт.

Крім того довідка, видана ОСОБА_1 про те, що вона постійно доглядала за тяжкохворою ОСОБА_4 , яка була прикована до ліжка 3 роки, не може вважатись належним доказом, оскільки з даної довідки не видно, яка посадова особа її видала та якими медичними документами підтверджується зазначена у ній інформація. ( а.с. -12)

Пояснення свідків щодо тяжкості стану ОСОБА_4 , на які посилається ОСОБА_1 , є суперечливими та не можуть бути покладені в основу визнання померлої ОСОБА_4 такою, що перебувала в безпорадному стані, оскільки вони є протирічливими.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що догляд за ОСОБА_4 здійснювала саме ОСОБА_1 , яка за збігом обставин призначена як соціальний працівник, в той час як інші родичі відмовлялись від надання допомоги померлій. Крім того ОСОБА_1 стверджує, що саме вона здійснювала оплату комунальних платежів померлої, купляла та приносила до помешкання ОСОБА_4 продукти харчування, ліки, готувала померлій, здійснювала прибирання в хаті, викликала лікаря за необхідністю та слідкувала за станом здоров`я померлої, не взято до уваги той факт що саме вона, здійснила поховання ОСОБА_4 , а не її рідний син, а саме відповідач по справі ОСОБА_3 .

На вказанні посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідним зазначити наступне.

Матеріали справи не містять доказів ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги матері, а саме винну поведінку, яка б свідчила про відмову останнього від надання такої допомоги ОСОБА_4 , оскільки вказані посилання апелянта не підтверджені жодними доказами. Не доведено потреби ОСОБА_4 в отриманні допомоги саме від відповідача та судом не встановлено факту відмови останнього від надання такої допомоги.

Крім того, такі доводи спростовуються поясненнями свідків про те, що догляд за померлою здійснював саме син ОСОБА_8 з усією своєю сім`єю.

Більш того, ОСОБА_1 доглядала померлу, як соціальний працівник, як і інших підопічних , тому це був її прямий обов`язок, за що вона отримує заробітну плату .

Встановивши фактичні обставини справи та виниклі правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зміни черговості одержання права на спадкування, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у позивача могло виникнути право на зміну черговості спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 13 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Любашівського нотаріального округу Одеської області Бобошко Н.Є., про визнання права спадкування за законом разом зі спадкоємцем першої черги залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03.12.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С.Комлева

С.М. Сегеда