П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Київ

Справа №753/3357/18

Резолютивна частина постанови оголошена 13 листопада 2019 року

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Кравець В.А., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідачі Державне господарське об`єднання Концерн

«Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України,

філія Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістік- Центр»

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого суддею Мицик Ю.С. 28 травня 2019 року, повний текст рішення складено 11 червня 2019 року в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України, філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістік-Центр» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Справа № 753/3357/18
№ апеляційного провадження:22-ц-824/11499/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Мицик Ю.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони, філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» , в якому просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.06.2018, визнати нечинним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України ОСОБА_2 від 11.12.2017 № 271-К; визнати нечинним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4. від 11.12.2017 № 66 про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» з 11.12.2017 у зв`язку з достроковим розірванням з ним трудового договору № 117-К від 02.09.2015; визнати нечинним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4. від 13.12.2017 № 68 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» з посиланням на п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити позивача на посаді директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» та стягнути з Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2017 по 28.05.2019 в сумі 142 996 гривень 05 копійок та судові витрати. Позов обґрунтований наступними обставинами. Позивача було призначено 02.09.2015 наказом Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» № 117к на посаду директора філії «Логістик - Центр» Концерну «Техвоєнсервіс». Укладено з ним трудовий договір до 02.09.2020, тобто на 5 років. Відповідно до наказу № 271-к від 11.12.2017 тво Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» позивача було звільнено із зазначеної посади директора філії, з посиланням на п.5 ст. 36 КЗпП України та п. 5.2. трудового договору, у зв`язку із переведенням (копія наказу додається). В цей же день, іншим наказом № 66 від 11.12.2017 позивача було звільнено у зв`язку з достроковим розірванням трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Про зазначене звільнення позивач дізнався лише 19.02.2018 після одужання, що підтверджується підписом позивача та видачею в цей же день трудової книжки.

Вважав вказані накази нечинними, а звільнення незаконним, таким що порушує його трудові права та не відповідає вимогам законодавства з наступних підстав. Так, згідно вимог ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: угода сторін. Такої угоди позивач відповідачу не надавав. Також ч. 5 цієї статті передбачено переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Будь-якого іншого підприємства для переведення позивача не було, а тому, в розумінні ст. 32 КЗпП України, не було правових підстав для припинення дії трудового договору.

Зазначив, що заява про переведення була написана ним під тиском та була такою, що не відображала вільне волевиявлення позивача. 12.12.2017 позивач після стресової ситуації, у зв`язку з підвищенням тиску звернувся до лікаря із гіпертонічним кризом та проходив лікування до 14.12.2017. Посаду директора Філії ще на той час позивач не передавав, з наказом про переведення не ознайомлювався та його особисто не отримував. 19.02.2018 після одужання позивач дізнався про своє вивільнення у зв`язку із переведенням на підставі наказу № 271-к від 11.12.2017. Записи керівництвом Філії до трудової книжки про його звільнення не вносились, в тому числі і щодо його нібито звільнення за прогули наказом № 68 від 13.12.2017 директора філії «Логістик - Центр» концерну «Техвоєнсервіс» з посади заступника директора-головного інженера. Вважає, що наказ про звільнення був виданий значно пізніше, оскільки у випадку дійсного звільнення позивача за прогули з посиланням на п. 4 т. 40 КЗпП України, неодмінно б було внесені відомості до трудової книжки, яка в цей час знаходилась у відповідачів. Про незаконність оскаржуваного наказу № 68 від 13.12.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора-головного інженера філії за прогули, вказує і той факт, що керівництвом філії «Логістик - Центр» всупереч наказу № 271-к від 11.12.2017 тво генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс», позивача не було призначено на посаду заступника директора-головного інженера. Такий наказ відповідачем 2 не складався і позивачу під розпис не надавався. З посиланням на ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України позивач просив стягнути з відповідача середній заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України, філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України ОСОБА_2 від 11.12.2017 № 271-К про дострокове розірвання трудового договору від 02.09.2015 № 117-К та звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» за переведенням.

Визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4. від 11.12.2017 № 66 про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» з 11.12.2017 у зв`язку з достроковим розірванням з ним трудового договору № 117-К від 02.09.2015.

Визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4. від 13.12.2017 № 68 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» з посиланням на п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр».

Стягнуто з Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2017 по 28.05.2019 в сумі 142 996 грн. 05 коп.

Стягнуто з Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 2840 гривень.

Стягнуто з філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» на користь держави судовий збір в розмірі 1409 гривень 60 копійок.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державним господарським об`єднанням Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує про те, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи. Висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що відповідач є юридичною особою, а філії, які входять в склад відповідача, є його підрозділами без статусу самостійної юридичної особи і тому наказ відповідача від 11 грудня 2017 року є виключно наказом про переведення на іншу посаду в межах одного підприємства, а саме переведення ОСОБА_1 з посади директора філії на посаду заступника директора - головного інженера цієї ж філії. Саме тому не можна погодитись і немає підстав вважати переведення звільненням. Як це стверджує суд, надаючи оцінку наказу № 271-К від 11 грудня 2017 року.

Вважає, що переведення ОСОБА_1 проводилось за його особистою заявою без жодного тиску. Більш того, як стало відомо відповідачу після прийнятого судом рішення , головним мотивом подання Позивачем заяви на його переведення з посади директора філії на посаду заступника директора філії було кримінальне провадження внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, в якому він був зазначений, як особа, відносно якої було зареєстроване вказане кримінальне провадження. Така заява про переведення з посади керівника на посаду заступника, на думку позивача мала б відвернути увагу слідчих органів від його особи.

Також, надана позивачем довідка від 12 грудня 2017 року без номера не відповідає вимогам Медичної документації щодо форми облікової документації № 027о , затвердженої наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 про що суд було повідомлено відповідачем і заявлено клопотання про дослідження медичної довідки про надання невідкладеної медичної допомоги. Як убачається з відповіді на запит суду Головного клінічного госпіталю від 28 січня 2019 рок № 9/511 про те, що журнал реєстрації невідкладеної медичної допомоги за 017 рік знищено. Будь-яких письмових доказів про таке знищення, а саме актів про знищення зазначеного журналу, до вказаної відповіді надано не було.

Крім того, відповідно до п.п 1.1 п.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, яка була затверджена наказом МОЗ України від 13 листопада 2001 року № 445, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Відповідно до п.п 1.2 вказаної Інструкіції видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.1.12, 2.7, 2.16, , 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 2.4, 3.16, 6.6. Довідка про надання невідкладної медичної допомоги не входить до вказаного переліку.

Таким чином, суд під час врахування вказаної довідки, як належного доказу у справі, під час ухвалення оскаржуваного рішення, було порушено п.п.1.п.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 вказував про те, що є всі підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суд першої інстанції без змін. Наявність кримінального провадження , в якому ОСОБА_1 як особу, відносно якої вони було зареєстровано, на даний час закрито. Твердження відповідача про наявність медичної довідки від 14 грудня 2017 року про лікування не тієї форми, є надуманим та безпідставним, оскільки сам факт захворювання і лікування ОСОБА_1 в період з 12 грудня 2017 року по 14 грудня 2017 року і надання невідкладної медичної допомоги у відділенні кардіології Головного військового госпіталю Міністерства оборони України з діагнозом гіпертонічна 2 ступені гіпертонічний криз 12 грудня 2017 року, апелянтом не оспорюється.

Тому суд вірно зробив висновок про наявність допущених порушень відповідачем філією Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістік-Центр» вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України, яка забороняє звільняти працівника з ініціативи власника в період його хвороби.

В судовому засіданні представник відповідача Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 та його представник Крупій І.Я. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 вересня 2015 року ОСОБА_1 було призначено наказом № 117-к тво Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» ОСОБА_2 на посаду директора філії «Логістик - Центр» Концерну «Техвоєнсервіс» та укладено із ним трудовий договір строком на 5 років до 02.09.2020 (т.1 а.с. 20, 21-32).

Наказом № 271-к від 11 грудня 2017 року тво Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» ОСОБА_2, позивача було звільнено із зазначеної посади директора Філії, з посиланням на п.5 ст. 36 КЗпП України та п. 5.2. трудового договору, у зв`язку із переведенням на посаду заступника директора - головного інженера зазначеної Філії (т.1 а.с. 113).

Наказом № 66 від 11 грудня 2017 тво директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4 , ОСОБА_1 було увільнено від виконання обов`язків директора філії «Логістик - Центр» Концерну «Техвоєнсервіс» з 11 грудня 2017 року, у зв`язку з розірванням з ним трудового договору № 117-К від 02 вересня 2015 року (т.1 а.с. 115).

Згідно акту від 11 грудня 2017 про відмову ОСОБА_1 від проставлення підпису про ознайомлення з наказом, останній відмовився прибути до філії «Логістик - Центр» та ознайомитися із наказом про його звільнення (т.1 а.с.117).

Згідно акту від 12 грудня 2017 року, ОСОБА_1 був відсутній без попередження на робочому місці з 08.30 год. до 17.00 год. 12 грудня 2017 року (т.1 а.с. 118).

Наказом № 68 від 13 грудня 2017 року директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4 , ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора-головного інженера Філії за прогули згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 119).

Згідно акту від 14 грудня 2017 року, ОСОБА_1 відмовився прибути до філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» для ознайомлення з наказом про його звільнення № 68 від 13.12.2017 (т.1 а.с.120).

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині скасування наказу тво обов`язки генерального директора Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України ОСОБА_2 від 11.12.2017 № 271-К про дострокове розірвання трудового договору від 02.09.2015 № 117-К та звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» за переведенням, суд першої інстанції виходив з того, що відсутня заява позивача про припинення з ним трудового договору, а заява позивача від 11.12.2017, в якій він просить перевести його на посаду заступника директора Філії - головного інженера не містить формулювання з проханням звільнити його у зв`язку із переведенням, а факт її подання та волевиявлення на звільнення з посади директора за власним бажанням позивач заперечує.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Пунктом 5 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Припинення трудового договору у зв`язку з переведення працівника на інше підприємство, в установу, організацію можливе виключно у випадку його згоди на таке переведення.

Факт отримання такої згоди працівником, повинен підтвердити роботодавець, адже така обставина є для нього доленосною при прийнятті рішення про звільнення.

Оскільки закон вимагає згоди керівника на припинення трудового договору в порядку переведення на інше підприємство, організацію, підставою для переведення є заява працівника про звільнення з формулюванням: «Прошу звільнити мене в зв`язку з переведенням».

Як у суді першої інстанції , так і в суді апеляційної інстанції, позивач вказував про те, що вказаної згоди він не надавав, заява про переведення написана ним під примусом керівництва.

Відповідач Державне господарське об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України належними та допустимими доказами не довів факт подання позивачем заяви про звільнення у зв`язку із переведенням та не спростував твердження позивача про складання ним заяви про переведення під примусом, без наміру достроково припинити повноваження на посаді директора.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Генерального директора Концерну «Техносервіс» від 30.11.2017 було створено комісію по перевірці філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» та відсторонено позивача від виконання обов`язків директора, що підтверджується наказом № 262-к (т.1а.с. 12).

Після написання заяви про переведення, на наступний день у позивача стався гіпертонічний криз, що підтверджується медичною довідкою, копія якої наявна у матеріалах справи, що в сукупності з іншими доказами може свідчити про відсутність волевиявлення позивача при написанні вказаної заяви.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що відповідачем Державне господарське об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України не надано доказів на підтвердження дотримання відповідачем законодавства про працю при звільненні позивача у зв`язку із переведенням, а тому наказ № 66 тво директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4. від 11.12.2017 про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» був виданий на підставі наказу № 271-К від 11.12.2017, є також незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання нечинним та скасування наказу тимчасово виконуючого обов`язки директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4. від 13.12.2017 № 68 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» з посиланням на п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

На виконання вимог ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник зобов`язаний зажадати від працівника письмових пояснень.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Відповідно до позиції ВСУ, викладеної в рішенні від 19 жовтня 2011 року по справі № 6-56708св10, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Отже, роботодавець зобов`язаний не лише зафіксувати факт відсутності працівника на робочому місці, але також встановити період протягом якого працівник був відсутній. Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Тобто, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Судом встановлено та не спростовувалося представниками відповідачів у суді першої інстанції, що з 12 грудня 2017 року по 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні у відділенні кардіології з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІ ст. гіпертонічний криз Національному військово-медичному клінічному центрі «Головного військового клінічного госпіталю» (т.1 а.с. 136).

Як вказував позивач, наказ про прийняття його на роботу на посаду заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» не видавався та позивач з ним ознайомлений не був.

Крім того із позивачем не укладався новий трудовий договір як із заступником директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр», хоча наказ про звільнення виданий з посиланням на п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто розірвання трудового договору з ініціативи власника у зв`язку із прогулом без поважних причин.

Представниками відповідачів під час розгляду справи також не було надано ні наказу про прийняття позивача на посаду заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр», ні трудового договору укладеного із позивачем.

Таким чином, невихід працівника на роботу в зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом, тобто відсутністю на роботі без поважних причин.

В матеріалах справи містяться акти про відмову позивача з`явитися для ознайомлення з наказами про його звільнення, у зв`язку з переведенням на посаду заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» та його звільнення з посади заступника директора - головного інженера Філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» у зв`язку із прогулом.

В той же час, жодного доказів направлення позивачу вказаних наказів або повідомлення його про це будь-яким іншим чином за вказаний період, представниками відповідача надано не було.

Звільняючи позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідач «Логістик - Центр» не дослідив усіх обставин відсутності позивача на роботі, поважності чи не поважності причин відсутності, не відібрав пояснень у останнього, не встановив фактів, що мали значення для прийняття рішення про звільнення у відповідності до вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України.

Наказ про звільнення позивача з роботи був виданий 13.12.2017 року.

Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Враховуючи дану норму закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наказ тво директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» ОСОБА_4. від 13.12.2017 № 68 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора - головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Логістик - Центр» з посиланням на п. 4 ст. 40 КЗпП України підлягає скасуванню.

Статтею 43 Конституції України закріплено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до однозначного висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось з грубим порушенням чинного трудового законодавства України.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Обраний позивачем шлях поновлення порушеного права, а саме шляхом визнання незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є адекватним порушенню і заснований на приписах ст. 235 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновок суду, що позивача має бути поновлено на посаді, яку він обіймав перед звільненням з 11 грудня 2017 року

Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення позивача на роботі підлягає негайному виконанню.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).

Положення Порядку застосовуються у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пп. «л» п. 1 Порядку).

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Днем звільнення позивача є 11.12.2017, тому середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події (звільненню), з якою пов`язана відповідна виплата, а саме: листопад, грудень 2017.

Кількість відпрацьованих позивачем днів в листопаді, грудні становить 22+20=42 к.д.

Нарахована заробітна плата в листопаді становить 7835,43 грн., в грудні 8618,72 грн. (7835,43 + 8618,72)/ 42 = 391,77 грн.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 391,77 грн., у зв`язку з чим середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2017 по 28.05.2019 року становить 142996,05 грн.

Отже встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що надана позивачем довідка від 12 грудня 2017 року без номера не відповідає вимогам Медичної документації щодо форми облікової документації № 027о , затвердженої наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 відхиляються судом, як безпідставні, оскільки сам факт захворювання і лікування ОСОБА_1 в період з 12 грудня 2017 року по 14 грудня 2017 року і надання невідкладної медичної допомоги у відділенні кардіології Головного військового госпіталю Міністерства оборони України з діагнозом гіпертонічна 2 ступені гіпертонічний криз 12 грудня 2017 року, сторонами не заперечується, а апелянтом не оспорюється.

Отже, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, а тому рішення суду скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Державного господарського об`єднання Концерн «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: В.А. Кравець

О.І. Шкоріна