Дата документу 16.01.2019 Справа № 2-1849/2008
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/579/19 Головуючий у 1-й інстанції: Надворна О.С.
Є.У.№ 2-1849/2008 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_5, про визнання дійсним та виконаним договору купівлі - продажу нерухомого майна та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 10 вересня 2008 року сторони уклали у простій письмові формі договір купівлі-продажу належної відповідачеві земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1 Посилаючись на те, що фактично сторони виконали всі умови договору, вона як покупець сплатила продавцеві належні за договором кошти, проте останній ухиляється від нотаріального посвідчення договору, просила суд на підставі ст.220 ч.2 ЦК України визнати дійсним та виконаним вищезазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки, та визнати за нею право власності на цю ділянку.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено.

Визнано дійсним та виконаним укладений 10 вересня 2008 року між ОСОБА_4 (як продавцем) і ОСОБА_3 (як покупцем) договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, розташовану по АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, виконали його, проте продавець ухиляється від його нотаріального оформлення, а тому на підставі ст.220 ч.2 ЦК України такий договір підлягає визнанню дійсним у судовому порядку.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_5 - дружини відповідача ОСОБА_4, яка зазначає, що судовим рішенням вирішено питання про її права і обов'язки. Спірна земельна ділянка була спільним майном подружжя, а тому відповідач не мав права без її згоди розпоряджатися нерухомістю. Вона як співвласник земельної ділянки своєї згоди на її відчуження не надавала, до участі у розгляді справи судом не залучалася. Про наявність судового рішення їй стало відомо після смерті чоловіка ОСОБА_4, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року як правонаступника померлого відповідача до участі у справі залучено ОСОБА_5, як фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем по день його смерті.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що оскаржуваним судовим рішенням права ОСОБА_5 не порушені, оскільки відповідач ОСОБА_4 набув право власності не спірну земельну ділянку не за цивільно-правовою угодою, а в порядку приватизації. Звертає увагу суду на те, що вона є невісткою відповідача ОСОБА_4 і апелянта ОСОБА_5 При розгляді справи у суді першої інстанції її інтереси представляв її чоловік ОСОБА_6 - син відповідача і апелянта. На теперішній час їх шлюб розірвано і судовим рішенням від 08.07.2015 року вказана земельна ділянка в порядку поділу майна подружжя була розділена між нею і її колишнім чоловіком ОСОБА_6 На думку позивачки, оскарження її свекрухою ОСОБА_5 судового рішення через 10 років після його ухвалення є намаганням позбавити її права власності на ? частки спірної земельної ділянки у будь-який спосіб.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7, який здійснює представництво інтересів ОСОБА_5, заперечення ОСОБА_3 і її адвоката ОСОБА_8, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає зщ0адоволенню з огляду на такі обставини.

Предметом спору у цій справі є земельна ділянка, площею 90,10 га для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 право власності на яку відповідач набув в порядку приватизації за ст.116 ЗК України на підставі рішення Вільнянської міської ради від 27 вересня 2007 року №27.

Оскаржуваним судовим рішенням припинено право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку.

Сторонами у справі є ОСОБА_3 - невістка відповідача ОСОБА_4 та особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_5 Представництво інтересів позивачки у суді першої інстанції здійснював її чоловік ОСОБА_6 - син відповідача і ОСОБА_5

За свого життя ОСОБА_4 рішення суду не оскаржував, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року - майже через 8 років після його ухвалення.

Будівництво житлового будинку на ділянці до теперішнього часу не розпочато.

Вказана земельні ділянка була також предметом спору у іншій справі про поділ майна подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_3 Судовим рішенням від 08 липня 2015 року, зміненим рішенням апеляційного суду від 16 грудня 2015 року, вказана ділянка була поділена між подружжям порівну.

ОСОБА_5, яка є дружиною померлого ОСОБА_4, обґрунтовуючи свої доводи щодо незаконності судового рішення посилається, в тому числі, на порушення судом першої інстанції вимог ст.65 СК України, оскільки вона як дружина власника земельної ділянки своєї згоди на її відчуження не надавала. На підтвердження своїх доводів про своє право на спірну земельну ділянку ОСОБА_5 надала свідоцтво про шлюб з відповідачем ОСОБА_4.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 набув право власності на спірну земельну ділянку не на підставі цивільно-правової угоди, а в порядку приватизації, встановленому ст.116 ЗК України, на підставі рішення Вільнянської міської ради від 27 вересня 2007 року № 27. (а.с.8).

За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

З системного аналізу ст. ст. 81, 116 ЗК України вбачається, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.

Зважаючи на те, що спірна земельна ділянку була набута у власність відповідачем ОСОБА_4 в порядку приватизації, а отже не була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, вказаною земельною ділянкою власник розпорядився задовго до своєї смерті на власний розсуд, за свого життя рішення суду не оскаржував, земельна ділянка не увійшла до складу спадкового майна, передбачених законом підстав для висновку про порушення оскаржуваним судовим рішенням прав ОСОБА_5 як дружини померлого власника земельної ділянки судова колегія не вбачає.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 292 ЦПК України (в редакції Закону на час ухвалення оскаржуваного рішення) право на апеляційне оскарження судових рішень мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Аналогічні положення містить і діюча ч.1 ст.352 ЦПК України, якою передбачено право оскарження судового рішення особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або обов'язки).

Відповідно до вимог ст.ст.4, 352 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особи, які не брали участі у розгляді справи, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їх права чи обов'язки.

Юридична заінтересованість особи, яка оскаржує судове рішення в апеляційному порядку, зобов'язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України». Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Аналіз практики Верховного Суду показує, що, окрім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Спосіб захисту цивільних прав та інтересів має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим в разі запровадження істотного дисбалансу між правами та інтересами інших учасників справи.

Невідповідність судового рішення вимогам ст.220 ч.2 ЦК України не є підставою для його скасування за скаргою особи, яка не приймала участі у розгляді справи, оскільки вказане не призвело до порушення прав та обов'язків останньої.

Та обставина, що заявниця є правонаступником померлого відповідача також не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Спірна земельна ділянка не була об'єктом права спільної сумісної власності відповідача ОСОБА_4 і його дружини ОСОБА_5, не увійшла до складу спадкового майна, що залишилося після смерті відповідача, оскільки право власності на неї припинилося у останнього задовго до його смерті за його згодою.

Скасування оскаржуваного судового рішення через десять роки після набуття ним законної сили за апеляційною скаргою особи, права якої цим рішенням не порушені, призведе до порушення принципу правової визначеності та порушення права сторін на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що дії ОСОБА_5 направлені не на захист свого порушеного права, а на скасування судового рішення в іншій справі у спосіб, не передбачений законом, що не узгоджується ні з принципами цивільного судочинства, ні з його завданням.

За наведених обставин підстав для скасування оскаржуваного судового рішення судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.374,375, 380-381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено і підписано 17 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: