Номер провадження 2/263/826/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Папаценко П.І., при секретарі Диміч Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.07.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач своєчасно кошти на погашення заборгованості не повернула, у зв`язку з чим станом на 09.12.2018 року виникла заборгованість у розмірі 27602,32 грн., з яких: заборгованість за тілом кредита в розмірі 2037,32 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 10491,86 грн., заборгованість за пенею в розмірі 13282,55 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 1290,59 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18.01.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження.

19.02.2019 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції за участю її представника.

19.02.2019 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає наступне. При ознайомлені з доданими до позову документами було встановлено, що позивачем надано заяву-анкету б/н від 29.07.2010 року, згідно умов якої взагалі не вказано ні про надання кредитних коштів, ні про відсотки, період кредитування та суми кредиту, що в свою чергу підтверджує факт неузгодження суттєвих умов, які є обов`язковими при укладанні та підписанні саме кредитного договору. Тобто саме ця анкета-заява не може бути за своїм змістом саме кредитним договором від 29.07.2010 року. Що стосується посилань позивача на той факт, що нібито з відповідачем було укладено кредитний договір б/н від 29.07.2010 року, згідно якого позивач нібито надав кредитні кошти, то з цього приводу зазначила, що ніякого кредитного договору б/н від 29.07.2010 року з позивачем вона не підписувала та не укладала, а також не отримувала кредитних коштів. В доданих до позову документах не має жодного документу, який би підтверджував укладання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року з позивачем та факт надання їй кредитних коштів. Внаслідок чого у неї немає жодних зобов`язань перед позивачем за кредитним договором б/н від 29.07.2010 року. Відповідно до правового змісту положень ст.ст. 256,257,261,265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав або законних інтересів. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Частина 4 ст. 267 ЦК України передбачає, закінчення строку позовної давності (спливу позовної давності) до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Згідно п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Також згідно п.7 ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Внаслідок чого у позивача давно вже сплив спеціальний та загальний строк позовної давнини по стягненню грошових коштів (пені та штрафів) за кредитним договором б/н від 29.07.2010 року з будь-якої особи. Посилання позивача на пункти "Умов та правил надання банківських послуг" взагалі не має свого правового підгрунття, адже відповідач взагалі не був ознайомлений з вказаними вище "Умовами та правилами", про що свідчить відсутній підпис з боку відповідача на наданих до суду документах.

На підставі зазначеного, просила відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за договором № б/н від 29 липня 2010 року в розмірі 27 602,32 грн. з ОСОБА_1

19.02.2019 року ОСОБА_1 надала заяву про витребування доказів.

Також, 19.02.2019 року від ОСОБА_1 до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначила наступне. 29.07.2010 року між нею та Публічним акціонерним товариством "Приват Банк" нібито було підписано кредитний договір б/н, згідно якого відповідач нібито надав їй кредит у розмірі 8 000 грн. Однак ніякого договору між позивачем та відповідачем укладено та навіть підписано не було. Також вона не отримувала кредитні кошти від відповідача ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було. Іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує.

За своєю правовою природою кредитний договір консенсуальний, двосторонній та є видом родового договору займу, який є реальним, одностороннім. У разі укладення реального кредитного договору, конструкція якого визначена у ч. 2 ст. 640, ч. 2 ст. 1046 ЦК України, необхідні дії Банку по передачі грошових коштів позичальнику, завжди у часі слідують за діями, що звершують консенсуальну частину договору (зокрема мається на увазі домовленість з усіх істотних умов). Тому саме вчинення банком правочину відповідно узгоджених умов консенсуального договору по перерахуванню коштів Позичальнику створює право у Банку на повернення кредиту та можливості отримання винагороди за його використання. Крім того, відповідно вимог ч.1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1046 банк зобов`язаний перерахувати саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які узгоджені у консенсуальному кредитному договорі, а ні зовсім інші. Позичальник зобов`язаний повернути саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які він отримав, а не зовсім інші.

Для укладення реального кредитного договору відповідно до положень ст. ст. 525 - 527, 640, 1054, 1046 ЦК банк зобов`язаний перерахувати позичальнику кредит (грошові кошти в такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого саме роду та такої саме якості, що були узгоджені у консенсуальному кредитному договорі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Надані банком в судовому засіданні документи не відповідають вимогам законодавства та не можуть підтверджувати факт надання та отримання ОСОБА_1 коштів в національній валюті, а саме: у відповідності до Наказу Міністерства фінансів України № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (в редакції чинній станом на 2008 рік). Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобовязань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи, створені в електронному вигляді, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний кодпідприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача. Документ має бути підписаний особисто, а підпис має бути скріплений печаткою. 2.8. Додаткові вимоги до порядку створення первинних документів про касові і банківські операції, рух цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об`єктів майна передбачаються іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до Постанови правління НБУ «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» (яка була чинна станом на 2008 рік). Розділ III. Касові операції банків з клієнтами Глава 1. Загальні вимоги до оформлення касових документів Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи-отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку уповноважених здійснювати касову операцію. До обовязкових реквізитів касових документів, які оформлюються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім перелічених вище),також належать: номер рахунку отримувача та назва банку отримувача. Усі реквізити в касових документах мають бути заповнені згідно з правилами, зазначеними в додатку 14 до цієї Інструкції.

У видаткових касових документах (заява на видачу готівки видатковий касовий ордер, грошовий чек) працівник банку перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; наявність підписів посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам; належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; у разі отримання готівки за довіреністю - правильність оформлення довіреності на отримання готівки; наявність підпису отримувача.

У відповідності до сг. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із вищенаведеними нормами, факти здійснення господарських операцій доказуються виключно первинними бухгалтерськими документами. Відтак факт надання грошових коштів в кредит доказується виключно первинними бухгалтерськими документами.

Згідно із вищенаведеними нормами, первинний бухгалтерський документ повинен бути складений безпосередньо під час здійснення господарської операції. Тобто всі реквізити повинні бути внесені і заповнені безпосередньо в момент видачі кредитних коштів.

Відповідно до матеріалів, що додавались відповідачем, а також що слідує із його усних пояснень, ці матеріали роздруковані із компьютера. Тобто ці документи не були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції.

Відтак, в силу норм закону, долучені матеріали не є первинними бухгалтерськими документами в силу відсутності усіх обовязкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення часу здійснення господарської операції. В наслідок чого, в силу ст. 59 ЦПК України, вони не є засобами доказування факту надання кредитних коштів.

На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою суду від 27.02.2019 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та проведення розгляду справи в режимі відеоконференції, задоволено.

19.02.2019 року ОСОБА_1 надано суду зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року недійсним, яка обгрунтована наступним. 29.07.2010 року між нею та Публічним акціонерним товариством "ПриватБанк" нібито було підписано кредитний договір б/н, згідно якого відповідач нібито надав їй кредит у розмірі 8 000 грн. Однак ніякого договору між позивачем та відповідачем укладено та навіть підписано не було. Також вона не отримувала кредитні кошти від відповідача ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було. Іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. За своєю правовою природою кредитний договір консенсуальний, двосторонній та є видом родового договору займу, який є реальним, одностороннім. У разі укладення реального кредитного договору, конструкція якого визначена у ч. 2 ст. 640, ч. 2 ст. 1046 ЦК України, необхідні дії банку по передачі грошових коштів позичальнику, завжди у часі слідують за діями, що завершують консенсуальну частину договору (зокрема мається на увазі домовленість з усіх істотних умов). Тому саме вчинення Банком правочину відповідно узгоджених умов консенсуального договору по перерахуванню коштів позичальнику створює право у банку на повернення кредиту та можливості отримання винагороди за його використання. Крім того, відповідно вимог ч.І ст. 1054, ч. 1 ст. 1046 ЦК України банк зобов`язаний перерахувати саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які узгоджені у консенсуальному кредитному договорі, а ні зовсім інші. Позичальник зобов`язаний повернути саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які він отримав, а не зовсім інші. Таку саму правову позицію роз`яснює ВСУ у пунктах 7 і 8 постанови пленуму № 9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у яких звертає увагу, що судам необхідно правильно визначати саме момент вчинення правочину та звернути увагу, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Для укладення реального кредитного договору відповідно до положень ст. ст. 525 - 527, 640, 1054, 1046 ЦК України банк зобов`язаний перерахувати позичальнику кредит (грошові кошти в такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого саме роду та такої саме якості, що були узгоджені у консенсуальному кредитному договорі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Тобто консенсуальний кредитний договір є лише підставою для виникнення реальних цивільних прав та обов`язків у Банка після виконання Банком дій, передбачених кредитним договором. Для встановлення обставин доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності, з`ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав, необхідно дослідити дії Банку, в частині виконання кредитного договору Банком .

Консенсуальний кредитний договір доказує, що запропоновано банком, а що банк мав на меті надати у кредит і що надав у кредит, можливо з`ясувати лише при дослідженні виконання кредитного договору банком, тобто у момент укладення реального кредитного договору.

Виходячи з цього можна зробити висновок, що на сьогоднішній день позивач так і не отримувала кредит від відповідача та не укладала кредитний договір б/н від 29.07.2010 року, внаслідок чого не має жодних зобов`язань перед відповідачем. На підставі чого, просила визнати недійсним кредитний договір б/н від 29.07.2010 року, нібито укладений та підписаний між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк".

Ухвалою судді від 22.02.2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року недійсним, залишено без руху.

01.03.2019 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява на усунення недоліків за ухвалою судді від 22.02.2019 року.

11.03.2019 року на електронну адресу суду від представника позивача надійшли витребувані за ухвалою суду від 27.02.2019 року документи по справі.

Ухвалою суду від 17.04.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року недійсним, прийнято його до спільного розгляду з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Об`єднано в одне провадження первісний позов та зустрічний позов, присвоєно їм єдиний номер №263/18016/18 ( провадження №2/263/826/2019). Здійснено перехід судового розгляду цивільної справи №263/18016/18 з спрощеного провадження на загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 18.04.2019 року винесено ухвалу про виправлення описки в ухвалі суду від 17.04.2019 року.

06.05.2019 року, 06.11.2019 року та 02.12.2019 року представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі.

13.05.2019 року від представника позивача надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого зазначено наступне. ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 29.07.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно ї здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК України), яким підтверджується, що позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, позичальник підтвердив свою згоду на те, що заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умовами та Тарифами. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, які задля придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Тарифи - розмір винагороди за послуги банку; є невід`ємною частиною договору. Перелік може змінюватися і доповнюватися, про що власник картки повідомляється відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Стосовно наданих банком доказів укладення кредитного договору банком надані такі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань: копія кредитного договору; розрахунок заборгованості; копія паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір; виписка по рахунку; фото клієнта з карткою.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а -також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1 ст. 89 ЦПК України), відповідачем не надано належних доказів не укладення кредитного договору. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. У звязку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а позовні вимоги банку підлягають задоволенні в повному обсязі.

Стосовно визнання кредитного договору недійсним, пояснив наступне. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту позичальнику. Кредитний договір укладений із Відповідачем складається із: Заяви позичальника, Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" додав до позовної заяви саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи з якими було ознайомлено Відповідача.

Більш того, відповідач підтвердила, що зобов`язується: "регулярно ознакамливаться с их изменениями на сайте Приватбанка www.pribatbank.ua".

Щодо встановлення відповідачу кредитного ліміту та користування кредитним коштами, то банком до суду надано виписку по картковому рахунку, яка є належним та допустимим доказом.

Щодо строку позовної давності зазначили, що відповідно до статей 256-257 ЦК України: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Кредитний договір укладений між банком та відповідачем 29.07.2010 року, тому саме з цієї дати позичальнику було відомо про порушення його прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив 29.07.2013 року

Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом в 2019 році, тобто із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України: сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" просить застосувати суд до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити відповідачу, в задоволенні позову в повному обсязі.

Також зауважили, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором.

Так, на даний час, відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав.

Враховуючи викладене, просили суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог та задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

Ухвалою суду від 08.11.2019 року закрито підготовче засідання за позовною заявою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року недійсним. призначено справу до судового розгляду.

02.12.2019 року від відповідача та її представника надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, в якій позивач просила в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву в якій підтримала позовні вимоги банку, просила задовольнити їх в повному обсязі та розглянути справу за первісним позовом та зустрічною позовною заявою без її участі.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнали, просили відмовити в повному обсязі. Щодо зустрічної позовної заяви, просили її задовольнити в повному обсязі.

Фіксація судового процессу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог банку та про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , виходячи з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Банком зобов`язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кредитні кошти в розмірі 8000 грн., про що свідчить розрахунок заборгованості.

Відповідач порушила умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконала взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовилася від виконання договірних зобов`язань.

Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з неї заборгованість в сумі 27602,32 грн., з яких: заборгованість за тілом кредита в розмірі 2037,32 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 10491,86 грн., заборгованість за пенею в розмірі 13282,55 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 1290,59 грн.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно із частинами 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що вона разом з Умовами і тарифами складає між сторонами кредитний договір.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, в разі укладення договору, кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті - заяві позичальника від 29.07.2010 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відсутня інформація, яка кредитна картка буде отримана відповідачкою та обслуговуватися банком.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15).

Також суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.07.2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того, враховуючи, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29.07.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27.12.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, тому у суду не має підстав вважати, що Умови та правила надання банківських послуг є договором приєднання у розумінні ст.634 ЦПК України.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказана правова позиція підтверджена постановою Великої палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Крім того, відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організації споживачів.

Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року №39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачі мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин, суд сприяє особі в їх витребуванні, тим самим сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

У зв`язку із цим, такі Умови та правила надання банківських послуг і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 29.07.2010 року.

Таким чином, з розрахунку заборгованості, який наданий позивачем, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку, заборгованість за кредитом у розмірі 2037,32 грн. водночас, у задоволенні інших вимог передбачених Умовами слід відмовити.

На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки судом частково задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1762,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 2037,32 грн. *100% : 27602,32 грн. ціна позову = 7,38%), тобто 7,38 % від ціни позову (7,38 % *1762,00 грн. :100%), що складає 130,03 грн.

Що стосується вимог зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору б/н від 29.07.2010 року, то в даному випадку слід зазначити наступне.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного Суду України у п. 8. постанови від 6.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Так, між сторонами правовідносини виникли внаслідок підписання позивачем анкети-заяви про приєднання однієї сторони до умов іншої, про що свідчить підпис у анкеті позивача. Таке приєднання вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ЦК України.

При цьому ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що укладений між сторонами кредитний договір є несправедливим до неї, або за наявності умислу в діях відповідача спрямованих на обман, помилку.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав, передбачених ЦК України, тому відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог.

Отже, оскільки спірні правові відносини щодо визнання кредитного договору недійсним вирішені судом на підставі норм матеріального права, тому за таких обставин не має підстав для застосування судом строку позовної давності до вказаних правовідносин.

У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне судовий збір, сплаченим ОСОБА_1 при поданні зустрічної позовної заяви у розмірі 768,40 грн., віднести на рахунок позивача.

Керуючись, ст.ст.12,13,76,81-82,141,247,259,263-265,268,280-282, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 29.07.2010 року в розмірі 2037 (дві тисячі тридцять сім) гривень 32 копійки, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 130 гривень 03 копійки.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 29.07.2010 року недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , МФО 305299, юридична адреса: 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, адреса для листування: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 04.12.2019 року.

Суддя: П.І.Папаценко