Номер провадження: 22-ц/813/5946/19
Номер справи місцевого суду: 508/892/18
Головуючий у першій інстанції Парій І. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 12 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним,

встановив:

20 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 07 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ним був укладений Кредитний договір № ODY0GA00000011, на підставі якого Банк зобов`язався надати кредит в сумі 28 000,00 грн. на споживчі цілі, а Позичальник повернути його й сплатити 20,04% річних за користування кредитом та зі строком погашення - до 07.05.2028 року включно.

Для забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором цього ж дня, він уклав договір іпотеки, за умовами якого надав в іпотеку 1- кімнатну квартиру загальною площею 29,20 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Пізніше він помітив, що в Кредитному договорі закладені приховані та незрозумілі йому, як споживачу платежі, які прямо не вказані в пунктах Договору, а приховані через численні відсилання до інших 3 та 5 пунктів і так чотири, п`ять разів. Такі умови Кредитного договору є незрозумілими йому, як споживачу та несправедливими до нього, оскільки не можуть бути усвідомленими та самостійно пораховані.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 12 квітня 2019 року визнано несправедливим та частково недійсним пункт 8.1. Кредитного договору № ODY0GA00000011 від 07 травня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту в розмірі 840,00 грн., винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ставить питання про скасування рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 12 квітня 2019 року, та постановлення нового - провідмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 28.11.2019 року, на 15.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с. 109-111).

Проте, позивач ОСОБА_1 надав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без його участі, рішення суду просив залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення (а.с. 104).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, за винятком позивача ОСОБА_1 , який надав суду заяву про слухання справи у його відсутність (а.с.104).

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 04.12.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № ODY0GA00000011, на підставі якого Банк зобов`язався надати кредит в сумі 28 000,00 грн. на споживчі цілі, а позичальник ОСОБА_1 повернути його і сплатити 20,04% річних за користування кредитом, зі строком погашення - до 07.05.2028 року, включно (а.с.6-16).

Крім того, для забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 07 травня 2008 року ОСОБА_1 уклав також договір іпотеки, за умовами якого надав в іпотеку Банку однокімнатну квартиру загальною площею 29,20 кв.м., житловою площею 18,10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с.18-23).

На підтвердження своїх позовних вимог, позивач ОСОБА_1 зазначив, що в період з 01.07.2008 року по 06.03.2012 рік він сумлінно виконував умови Кредитного договору, щомісяця в середньому сплачував по 700,00 грн. і відповідно до п. 2.4.1 зазначеного вище Кредитного договору № ODY0GA00000011, а саме: 06 березня 2012 року достроково здійснив погашення кредитних коштів в сумі 24 000,00 грн.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 вважає, що отримані ним в кредит грошові кошти повністю повернуто Банку (а.с.12-15, 27-31,71).

В свою чергу, 18 березня 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору № ODY0GA00000011 від 07.05.2008 року в розмірі 12 715,13 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області 19.09.2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, було відмовлено у повному обсязі, з тих підстав, що кредитна заборгованість погашена з переплатою.

Разом з тим, рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.05.2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на вищевказане рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 19.09.2016 року було задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивування підстав відмови в задоволенні позову, в решті рішення залишено без змін (а.с.33-35).

Так, суд апеляційної інстанції у вказаному судовому рішенні вказав, що мотивом відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки є неспівмірність заявлених позовних вимог до вартості іпотечного майна, що є недопустимим. Також суд апеляційної інстанції вказав, що позивач не довів того, що кредитна заборгованість повністю погашена з переплатою.

21.06.2017 року позивач ОСОБА_1 отримав виписку по кредиту - договір № ODY0GA00000011 від 07.05.2008 р., нарахування та сплату кредитних коштів за період 01.07.2008 - 21.06.2017 р.р., де зазначено нарахування та погашення комісії, яка вище зазначеним кредитним договором не передбачена (а.с.27-32).

Таким чином, умови Кредитного договору № ODY0GA00000011 від 07.05.2008 року є несправедливими, оскільки в додатку № 1 до нього загальна вартість кредиту зазначена з розрахунку 28 000,00 грн., натомість у п. 8.1. Кредитного договору вказана сума кредиту в розмірі 35 140,00 грн.

Так, п. 8.1. Кредитного договору передбачена сплата винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту в розмірі 840,00 грн., винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного Договору.

Оскільки у Кредитному договорі № ODY0GA00000011 від 07.05.2008 року сплата винагороди за резервування ресурсів визначена в процентах від суми зарезервованих ресурсів, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до положень ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами, умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 № 6-8оцс12.

Таким чином, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування, і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

При цьому, суд правильно виходив із того, що оскільки в спірному договорі сплата винагороди за резервування ресурсів визначена в процентах від суми зарезервованих ресурсів, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням ч.5 ст. 11 Закону.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Таким чином, пункт 8.1. Кредитного договору, що врегульовує сукупну вартість кредиту, порядок зарахування платежів не відповідає вимогам законів та підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним підлягає задоволенню з визнанням несправедливим та частково недійсним пункту 8.1. Кредитного договору № ODY0GA00000011 від 07 травня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту в розмірі 840,00 грн., винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що позивач пропустив загальний трирічний строк позовної давності для захисту своїх прав, який передбачений стос. 256, 257 ЦК України і про застосування якого ставив питання представник відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ухвалення оскаржуваного судового рішення (а.с.47).

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У відповідності до ч.1 ст. 261 ЦПК України за загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч.5 ст. 261 ЦПК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з матеріалів справи та з позовної заяви ОСОБА_1 (а.с.2), ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 18 березня 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки і в позові зазначив, що сума кредитної заборгованості складає 12 715,13 грн.

Таким чином, щонайменше 15.03.2015 року ОСОБА_1 безспірно знав про суму заборгованості і порядок її нарахування, у тому числі і у відповідності до спірного п. 8.1. Кредитного договору № ODY0GA00000011 від 07.05.2008 року.

Проте, враховуючи, що з даним позовом про визнання недійсним вищевказаного п. 8.1. Кредитного договору № ODY0GA00000011 від 07.05.2008 року позивач ОСОБА_1 звернувся 20.08.2018 року, то загальний трирічний строк позовної давності для захисту свого права ним пропущений і апеляційний суд не вбачає поважних причин для його поновлення.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі у зв`язку із пропуском загального трирічного строку позовної давності для захисту своїх прав, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст.ст. 257, 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 12 квітня 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним, відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра