№ 201/2249/19
провадження 2-о/201/69/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Якуніною К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи ОСОБА_2 і Солонянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту народження громадянина, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 лютого 2019 року звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту народження своєї малолітньої дитини, вимоги заяви доповнювалися і уточнювалися Заявник у своїй заяві посилається на те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, не перебуваючи в шлюбі, перебуваючи на тимчасово окупованій території в АРК в м. Сімферополі, в центральній районній клінічній лікарні народила дівчинку. Через відмову незаконних військових формувань надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території 22 січня 2019 року заявник вимушено зареєструвала факт народження дитини, що використовується на тимчасово окупованій території в Криму. Документами, що підтверджує факт народження дитини є медичне свідоцтво про народження дитини, виписний епікриз з пологового будинку, свідоцтво про народження від 22 січня 2019 року серії АЯ № 81830; особа, якою визнано батьківство щодо вказаної народженої дитини, став ОСОБА_2, громадянин України; вищезазначені документи видані на незаконно окупованій тимчасово не підконтрольній Україні території в Криму. Через представника 19 лютого 2019 року заявниця звернулася до Солонянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо реєстрації народження вказаної дитини. Але у звязку з тим, що державні органи на території України не визнають документів наданих «державними органами» на території не підконтрольній Україні, у реєстрації народження дитини заявнику було відмовлено на підставі ст. З Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», якою передбачено, що сухопутна територія АРК визнана тимчасово окупованою територією і згідно ч. 2 ст. 9 цього ж Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, та рекомендовано звернутися до місцевого суду з відповідною заявою про встановлення факту народження дитини згідно ЦПК України. Зараз йому (заявнику) рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду для встановлення факту народження дитини з метою подальшого вирішення вказаних ним питань. Іншим шляхом вирішити вказане неможливо. Заявник з представником просили, надавши відповідні документи, встановити юридичний факт народження у м. Сімферополь Автономної республіки Крим, Україна, дитини жіночої статі, вагою 3100 грамів, зростом 50 сантиметрів, народженої 12 січня 2019 року від матері, громадянки України, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 Крим, і батька, громадянина України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, задовольнивши уточнену заяву в повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_2 вимоги заяви фактично визнав, погодився з їх доводами і викладеними в ній обставинами, позицією заявника, не заперечував проти задоволення заяви. В судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, вважав можливим справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної зацікавленої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник заінтересованої особи Солонянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вимоги заяви визнав, погодився з їх доводами і викладеними в ній обставинами, позицією заявника, не заперечував проти задоволення заяви. В судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, просив справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної зацікавленої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши думку заявника та заінтересованих осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, не перебуваючи в шлюбі, перебуваючи на тимчасово окупованій території в АРК в м. Сімферополі, в центральній районній клінічній лікарні народила дівчинку. Через відмову незаконних військових формувань надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території 22 січня 2019 року заявник вимушено зареєструвала факт народження дитини, що використовується на тимчасово окупованій території в Криму. Документами, що підтверджує факт народження дитини є медичне свідоцтво про народження дитини, виписний епікриз з пологового будинку, свідоцтво про народження від 22 січня 2019 року серії АЯ № 81830; особа, якою визнано батьківство щодо вказаної народженої дитини, став ОСОБА_2, громадянин України; вищезазначені документи видані на незаконно окупованій тимчасово не підконтрольній Україні території в Криму. Через представника 19 лютого 2019 року заявниця звернулася до Солонянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо реєстрації народження вказаної дитини. Але у звязку з тим, що державні органи на території України не визнають документів наданих «державними органами» на території не підконтрольній Україні, у реєстрації народження дитини заявнику було відмовлено та рекомендовано звернутися до місцевого суду з відповідною заявою про встановлення факту народження дитини згідно ЦПК України. Іншим шляхом вирішити вказане неможливо. На підтвердження цього факту про народження дитини, родинні відносини є і інші документи та для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном потрібно довести вказаний юридичний факт і заявник вимушений був звертатися до суду з заявою про встановлення цього юридичного факту.

Суд вважає вимоги заяви підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичного факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що дійсно заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, не перебуваючи в шлюбі, перебуваючи на тимчасово окупованій території в АРК в м. Сімферополі, в центральній районній клінічній лікарні народила дівчинку. Через відмову незаконних військових формувань надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території 22 січня 2019 року заявник вимушено зареєструвала факт народження дитини, що використовується на тимчасово окупованій території в Криму. Документами, що підтверджує факт народження дитини є медичне свідоцтво про народження дитини, виписний епікриз з пологового будинку, свідоцтво про народження від 22 січня 2019 року серії АЯ № 81830; особа, якою визнано батьківство щодо вказаної народженої дитини, став ОСОБА_2, громадянин України; вищезазначені документи видані на незаконно окупованій тимчасово не підконтрольній Україні території в Криму. Через представника 19 лютого 2019 року заявниця звернулася до Солонянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо реєстрації народження вказаної дитини. Але у звязку з тим, що державні органи на території України не визнають документів наданих «державними органами» на території не підконтрольній Україні, у реєстрації народження дитини заявнику було відмовлено на підставі ст. З Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», якою передбачено, що сухопутна територія АРК визнана тимчасово окупованою територією і згідно ч. 2 ст. 9 цього ж Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, та рекомендовано звернутися до місцевого суду з відповідною заявою про встановлення факту народження дитини згідно ЦПК України. Зараз йому (заявнику) рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду для встановлення факту народження дитини з метою подальшого вирішення вказаних ним питань. Іншим шляхом вирішити вказане неможливо.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них.

Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, документи, що підтверджують факт народження. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

За правилами ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно, до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ст. З, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, параграф 45), ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142).

Таким чином, звертається увага на названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів народження чи смерті особи на окупованій території істотно обмежені.

Відповідно до вимог п. З Розділу 1 Правил державної реєстрації актів

громадянського стану в Україні затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, у звязку із неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованій території проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України, здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території.

За заявами громадян України, які переселилися з тимчасово окупованої території України, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника.

Одночасно п. 11 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-УІІ від 20 жовтня 2014 року передбачає, що внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до п. 1 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Згідно п. 18 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органі, а є лише підставою для їх одержання. Згідно п. 9 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування «Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору розглядається за правилами окремого провадження.».

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що учасник справи в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт народження у м. Сімферополь Автономної республіки Крим, Україна, дитини жіночої статі, вагою 3100 грамів, зростом 50 сантиметрів, народженої 12 січня 2019 року від матері, громадянки України, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 Крим, і батька, громадянина України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4.

Таким чином обставини заяви про встановлення юридичного факту (факту народження) знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обгрунтована і підлягає задоволенню.

Згідно ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 13, 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Законом України «Про забезпечення праві свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 7 Закону України «Про громадянство України», Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України, ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 257-1, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт народження у м. Сімферополь Автономної республіки Крим, Україна, дитини жіночої статі, вагою 3100 грамів, зростом 50 сантиметрів, народженої 12 січня 2019 року від матері, громадянки України, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 Крим, і батька, громадянина України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Повний текст рішення складено 13 березня 2019 року.

Суддя -