Номер провадження: 22-ц/813/6893/19
Номер справи місцевого суду: 522/7504/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст рішення складений 18 червня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про призначення страхових виплат.

В обґрунтування якого зазначило, що він до 2007 року перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду м. Красний Луч, Луганської області та отримував страхові виплати у розмірі 25% втрати професійної працездатності по травмі від 04.12.1990 року та 15% по пневмоконіозу, 30.05.2016 року в м. Артемівськ Донецької області позивач пройшов переогляд МСЕК та отримав довідку № НОМЕР_1 , у якій встановлено 30% ступеню втрати працездатності з 25.04.2016 року безстроково сукупно: по трудовому каліцтву 03.12.1990 року та трудовому каліцтву 21.08.1990 року.

З березня 2017 року він неодноразово звертався до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України у м. Одесі (його правонаступників) з проханням поновити (призначити) страхові виплати відповідно до наданого переліку документів, згідно чинного законодавства, однак постійно отримував відповіді про те, що він повинен надати для призначення виплат належним чином оформлену довідку про середню заробітну плату (доход).

Однак, позивач надати зазначену довідку не має можливості, оскільки «Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» державного підприємства «Донбасантрацит» не має державної реєстрації на території, яка підконтрольна українській владі, тому при зверненні посилався на п. 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, відповідно до якого у разі відсутності в потерпілого на час звернення за страховою виплатою довідки про його заробітну плату в зв`язку з ліквідацією підприємства, установи або організації середня заробітна плата обчислюється виходячи з діючої на час звернення місячної тарифної ставки (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі.

На підставі викладеного, позивач просив зобов`язати відповідача призначити страхові виплати відповідно до встановленого 30 % ступеню втрати працездатності по трудовому каліцтву 21.08.1990 р. та трудовому каліцтву 03.12.1990 р. безстроково починаючи з 25.04.2016 р. виходячи з середньої заробітної плати за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений. Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області призначити ОСОБА_1 страхові виплати відповідно до встановленого 30 % ступеню втрати працездатності по трудовому каліцтву 21.08.1990 р. та трудовому каліцтву 03.12.1990 р. безстроково починаючи з 25.04.2016 р. виходячи з середньої заробітної плати за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі.

Не погодившись з рішенням суду, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській областізвернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на його необґрунтованість та незаконність, оскільки судом неповно та всебічно з`ясовані обставини справи, а також порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській областізазначило, що суд задовольняючи позов послався на п. 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 та не звернув уваги на те, що з боку позивача не надано доказів про те, що Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» державного підприємства «Донбасантрацит» ліквідовано, про що було зазначено відповідачем, тому п. 20 Постанови КМУ №1266 не може бути застосовано, як правова підстава для задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючи на шахті «Міусинська» ДП «Донбасантрацит», отримав травми, що підтверджується актами про нещасний випадок за № 305 від 04.12.1990 року та актом про нещасний випадок за № 201 від 23.08.1990 року.

До 2007 року ОСОБА_1 отримував страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду м. Красний Луч, Луганської області, у розмірі 25% втрати професійної працездатності по травмі від 04.12.1990 року та 15% по пневмоконіозу, але після закінчення строку довідки МСЕК, страхові виплати не нараховувались, оскільки переогляд не проходив.

30.05.2016 року в м. Артемівськ Донецької області позивач пройшов переогляд МСЕК та отримав довідку № 003960, у якій встановлено 30% ступеню втрати працездатності з 25.04.2016 року безстроково сукупно: по трудовому каліцтву 03.12.1990 року та трудовому каліцтву 21.08.1990 року.

З листопада 2016 року, позивач є переселенцем та був зареєстрований у постійному місці проживанні за адресою: АДРЕСА_1 , а з 05.11.2018 р. в АДРЕСА_2 де і мешкає по теперішній час.

Також судом встановлено, що з березня 2017 року позивач неодноразово звертався до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України у м. Одесі (його правонаступників) з проханням поновити (призначити) страхові виплати відповідно до наданого переліку документів, згідно чинного законодавства, однак постійно отримував відповіді про те, що він повинен надати для призначення виплат перелік документів, визначений підпунктом 3.1 пункту 3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24.

Згідно наданої позивачем відповіді Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 152-А-08 від 06.04.2017 р., вбачається, що виконавчою дирекцією розглянуто звернення ОСОБА_1 про призначення страхових виплат, однак через те що відповідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 12.04.2017 р. Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» ДП «Донбасантрацит» не має державної реєстрації на території, яка підконтрольна українській владі, отримати довідку про середню заробітну плату неможливо, та рекомендовано ОСОБА_1 звернутись до суду.

Задовольняючи позов, ОСОБА_1 про призначення страхових виплат, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 37 вказаного закону перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженогоКабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. При цьому, визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

Судом встановлено, що відповідач не призначає позивачу страхові виплати, посилаючись на те, що для призначення страхових виплат у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків до робочих органів виконавчої дирекції Фонду подаються документи, що передбачені п.1 ст.43 Закону № 1105 та підпунктом 3.1 пункту 3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року № 715/13982, а саме:

1)заява потерпілого про призначення страхових виплат;

2)акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 (якщо стався нещасний випадок), висновок за формою Т-1 (якщо такий складався);

3)акт (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася), за формою Н-5 (якщо такий складався);

4)акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 (якщо таке встановлено);

5)рішення суду про встановлення факту нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (якщо було засідання суду з цього питання);

6)висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності;

7)довідка про середню заробітну плату (доход);

8)копія трудової книжки або витяг з неї, засвідчені страхувальником або підписом працівника робочого органу виконавчої дирекції Фонду при пред`явленні оригіналу;

9)довідка про розмір пенсії по інвалідності (якщо вона призначена) унаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (у тому числі про розмір одержуваних надбавок);

10)протокол засідання комісії з питань охорони праці підприємства, а у разі, якщо вона не створена на підприємстві, комісії з питань вирішення спорів при робочих органах виконавчої дирекції Фонду про відсоток зменшення розміру одноразової допомоги потерпілому на виробництві (у разі встановлення комісією з розслідування нещасного випадку, що ушкодження здоров`я настало не лише з причин, що залежать від роботодавця, а і внаслідок порушення застрахованою особою нормативних актів про охорону праці).

Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові виплати складаються з страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, причину, час настання та групу інвалідності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також необхідні види медичної та соціальної допомоги.

Огляд потерпілого, складання та корегування індивідуальної програми реабілітації інваліда, у якій визначаються види реабілітаційних заходів та строки їх виконання, проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпатології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду, суду чи прокуратури.

Стійкою втратою професійної працездатності вважається будь-яка втрата професійної працездатності, визначена МСЕК.

Відповідно до ст. 42 Закону № 1105-XIV, сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Відповідно до п.11 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 р. № 439), розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців за місцем роботи, де стався страховий випадок, починаючи з місяця, що передує місяцю настання страхового випадку.

Пункт 13 вищевказаного Порядку зазначається, що середня заробітна плата обчислюється за тією професією (посадою, розрядом, роботою) на підприємстві (в цеху, на дільниці, ділянці), за якою застрахована особа працювала до моменту ушкодження здоров`я і за якою медико-соціальною експертною комісією їй встановлено стійку втрату професійної працездатності.

Пункт 14 Порядку, у разі коли на дату встановлення медико-соціальною експертною комісією ступеня втрати застрахованою особою професійної працездатності або коли з дня смерті потерпілого до настання права на страхові виплати минуло більше року з дня настання страхового випадку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з розміру заробітної плати застрахованої особи перед настанням нещасного випадку на виробництві або перед звільненням з роботи (переходом на іншу роботу), з якою пов`язане професійне захворювання, з урахуванням її коригування, що проводиться робочим органом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування.

Пункт 17 Порядку, у разі подання застрахованою особою для призначення страхових виплат довідки про заробітну плату за період до 1 січня 1992 року під час обчислення коефіцієнта заробітної плати середня заробітна плата за рік у відповідному періоді вважається середньомісячною заробітною платою працівників, зайнятих в економіці України, за відповідний рік.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі: зміни ступеня втрати професійної працездатності.

Відповідно до ч.2 ст. 37 Закону, перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання в попередньому календарному році середньої заробітної плати. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері статистики.

Визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

Пункт 20 Постанови Кабінету Міністрів України «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» від 26 вересня 2001 р. № 1266 (далі - Постанова № 1266) визначено, що у разі відсутності у потерпілого на час звернення за страховою виплатою довідки про його заробітну плату у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи або організації середня заробітна плата обчислюється виходячи з діючої на час звернення місячної тарифної ставки (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі, але не менше розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У судовому засіданні представником позивача булозазначено, що «Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» державного підприємства «Донбасантрацит» господарської діяльності не здійснює, оскільки всі працівники звільнені, а само підприємство розграбоване, однак підтвердити це належними доказами неможливо через відсутність влади на території окремих районів Донецької та Луганської областях, а відповідач будь-якими доказами вказану обставину не спростував.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав свобод.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 року зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК свідчить, що ця практика потребує удосконалення. Є необхідність також у поліпшенні законодавчого регулювання, пов`язаного із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів.

Визначення ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом вірно зазначено, що оскільки «Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» державного підприємства «Донбасантрацит» не має державної реєстрації на території, яка підконтрольна українській владі тобто фактично як юридична особа не існує, тому позивач не має можливості отримати належну довідку про середню заробітну плату (доход), у зв`язку з чим вважав можливим при розгляді даного спору застосувати п. 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, за яким у разі відсутності в потерпілого на час звернення за страховою виплатою довідки про його заробітну плату в зв`язку з ліквідацією підприємства, установи або організації середня заробітна плата обчислюється виходячи з діючої на час звернення місячної тарифної ставки (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі.

Також, судом враховано, що позивачем були надані до відповідача документи, передбачені п.1 ст.43 Закону № 1105 та підпунктом 3.1 пункту 3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року № 715/13982, що не заперечується відповідачем в його листах позивачу, та представником відповідача, який зазначив, що Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування згодне виплачувати позивачу страхові виплати виходячи із розміру прожиткового мінімуму, отже ним не заперечується само право на отримання виплат, а лише його розмір.

На підставі вищевикладеного, суд повно та всебічно з`ясувавши всі обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень підтвердженими наданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській областіпро те, щосуд задовольняючи позов послався на п. 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 та не звернув уваги на те, що з боку позивача не надано доказів про те, що Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» державного підприємства «Донбасантрацит» ліквідовано, про що було зазначено відповідачем, тому п. 20 Постанови КМУ №1266 не може бути застосовано, як правова підстава для задоволення позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем не доведено суду, що стан підприємства де працював ОСОБА_1 відрізняється від стану особи, яку ліквідовано за законодавством України, у відповідності до ст. 81 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та не надано доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 грудня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра