ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 545/12870/13-ц

Провадження № 22-ц/818/212/19

12 березня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П.,Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року (суддя Бабкова Т.В.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та про визнання права власності на частину житлового будинку, визнання права власності на майно, третя особа - ОСОБА_3

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, -

встановив:

24.12.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна та визнання права власності на майно, в якому просила:

1. Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на речі побутового призначення за переліком, зазначеним у позові, та автомобіль Daewoo Sens, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, кузов НОМЕР_2, на загальну суму 72510,00 грн;

2. Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на речі побутового призначення за переліком, зазначеним у позові, на загальну суму 52770,00 грн;

3. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 рівними частками, у розмірі 1/2 за ОСОБА_1 та у розмірі 1/2 за ОСОБА_2

В обґрунтування своїх вимог вказала, що 30.01.1993 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час якого було набуте спільне майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, у зв'язку з чим воно підлягає поділу. Позивач протягом всього часу з моменту реєстрації шлюбу працювала, матеріально забезпечувала подружжя та надавала гроші для придбання майна. При цьому, відповідач не мав постійного заробітку, гроші на утриманні сім'ї та будинку не надавав. Крім цього, велику кількість майна, у тому числі автомобіль, було придбано у кредит, який сплачувався позивачкою. Посилаючись на положення ст.70 СК України позивачка вважає, що є підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, приймаючи до уваги, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї. Крім того, до шлюбу позивачці було надано для проживання однокімнатну квартиру №38 по Стадіонному проїзду, буд.10/1 в м. Харкові, в якій в подальшому за її згодою були зареєстровані чоловік та донька. Під час шлюбу ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_2 та донька ОСОБА_4 приватизували квартиру за адресою: АДРЕСА_1, після чого вказана квартира ними була продана відповідно до договору купівлі-продажу від 28.08.1998 року. Разом з тим, на момент продажу квартири відповідач мав у особистій приватній власності житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2, який на момент отримання ним права власності на нього перебував у ветхому стані, складався з двох кімнат загальною площею не більше 60 кв.м. та потребував капітального ремонту. Тому, всі кошти від продажу квартири були витрачені на його поліпшення. Також, в подальшому за кошти позивача зазначений житловий будинок добудовувався, поліпшувався та в ньому проводився капітальний ремонт. При цьому, відповідач грошові кошти на здійснення будівельних та ремонтних робіт не надавав, особистої участі у покращенні будинку та поліпшенні його стану не здійснював. Отже, під час подружнього життя позивачкою, за кошти, що належали їй особисто, було здійснено істотне поліпшення стану нерухомого майна, що належить відповідачу на праві особистої приватної власності, наслідком чого стало істотне збільшення вартості вказаного житлового будинку. Посилаючись на положення ч.1 ст.62 СК України позивачка ОСОБА_1 вважала, що житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2, який є особистою приватною власності відповідача, став об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і за нею повинно бути визнано право на 1/2 частку вказаного майна.

07.04.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, в якому просив:

- визнати сумісною власністю подружжя речі побутового призначення за переліком, зазначеним у позові;

- визнати за ним право власності на автомобіль та речі, побутового призначення за переліком, зазначеним у позові;

- стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 17513,00 грн. у рахунок привласненого ОСОБА_1 спільно нажитого майна.

В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом вказав, що позивач вивезла всі цінні речі, перелік яких наведено у заяві, загальна вартість яких складає 57563,00 грн. На даний час йому не відомо де знаходять ці речі, тому спільне користування ними неможливе.

Ухвалою суду від 15.06.2018 року закрито провадження по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 права приватної власності на предмети побутового призначення - у зв'язку з відмовою від позову, а також закрито провадження по цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 частині позовних вимог про визнання сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя права власності на наступне майно, а саме: комп'ютерної тумби вартістю 100 грн., акваріуму вартістю 200 грн., водонагрівального бойлеру вартістю 500 грн., газового обладнання вартістю 1000 грн., кухонної шафи вартістю 500 грн., витяжки вартістю 100 грн., телевізору СОНІ вартістю 500 грн. - у зв'язку з відмовою від позову.

Остаточно ОСОБА_1 просила визнати за нею право приватної власності на автомобіль DAEWOO SENS, 2005 року випуску та право спільної сумісної власності на 46/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частини від вказаного будинку.

Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_2 просив:

- визнати сумісною власністю подружжя новий стаціонарний комп'ютер вартістю 5000 грн.;

- ксерокс Самсунг вартістю 1500 грн.;

- новий ноутбук ASUS вартістю 3600 грн;

- новий кухонний комбайн вартістю 3800 грн.;

- пральну машинка HOTPOINT ARISTON вартістю 4733 грн.;

- прилад для приготування мант вартістю 200 грн.;

- електричну сковороду вартістю 900 грн.;

- праску вартістю 500 грн.;

- фен вартістю 200 грн.;

- блендер вартістю 700 грн.;

- праску для волосся вартістю 200 грн.;

- вафельницю вартістю 350 грн.;

- мельхіорові столові прибори 58 одиниць вартістю 3500 грн.;

- подушки 4 шт. вартістю 280 грн.;

- жаровні 2 шт. вартістю 200 грн.;

- пледи 3 шт. вартістю 600 грн.;

- посуд на суму приблизно 2000 грн.;

- постільну білизну вартістю 1500 грн.;

- мікрохвильову піч вартістю 800 грн.;

- золоті вироби на загальну суму приблизно 25000 грн.;

- автомобіль Daewoo Sens, номерний знак НОМЕР_1, вартістю 19637 грн.;

- визнати за ним право власності на автомобіль DAEWOO SENS, 2005 року випуску.

Взаємних вимог один до одного сторони не визнали.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Постановлено визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини за кожним на автомобіль Daewoo Sens, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, кузов НОМЕР_2. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 27.09.2018 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вартість та площа будинку, який відповідач ОСОБА_2 набув за договором дарування до шлюбу була збільшена в результаті поліпшень цього майна. Вважає, що висновки суду про те, що добудови, які не введено в експлуатацію, не можуть бути об'єктом поділу не є підставою для відмови у позові, оскільки вимоги заявлялись з приводу визнання 46/100 житлового будинку зі спорудами об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом не було прийнято до уваги ту обставину, що розмір доходів позивача у 2005-2006, 2008 роках в кілька разів перевищував доходи відповідача, крім того у 2007, 2009-2013 роках доходи у ОСОБА_2 були відсутні. З урахуванням наведеного вважає безпідставним і визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що висновки суду, наведені в апеляційній скарзі були вирвані з контексту. Підстав для скасування рішення не вбачає.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль Daewoo Sens, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску по Ѕ частині за кожним, суд першої інстанції виходив із того, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд керувався тим, що предметом поділу під час судового розгляду справи може бути лише майно, яке наявне у сторін по справі або у третіх осіб в натурі. Оскільки даних про місцезнаходження іншого рухомого майна, яке є предметом поділу, сторонами не надано, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також не підлягає поділу майно, набуте одним із подружжя до шлюбу.

Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі №645/11273 шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30.01.1993 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №70, - розірвано. В мотивувальній частині рішення суду зазначено, що подружні відносини між сторонами припинилися 05.04.2013 року, відповідач зібрала свої речи та пішла з дому, з цього часу не бажає проживати з ОСОБА_2 однією сім'єю, з цього часу сторони спільний бюджет та спільне господарство не ведуть.

На підтвердження того, що під час перебування сторін по справі у зареєстрованих шлюбних відносинах позивач працювала та отримувала заробітну плату нею було надано до суду копію трудової книжки серії НОМЕР_3 та довідки про доходи, відповідно до яких загальна сума доходів за періоди з 01.01.2005 року по 03.05.2007 року та з 31.01.2008 року по 31.05.2011 року становить 38600,00 грн; з травня 2007 року по грудень 2008 року - 10210,00 грн; з червня 2011 року по листопад 2013 року -35323,00 грн.

Разом з тим, відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_5, 28.04.2006 року була проведена державна реєстрації ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця. 21.09.2006 року Головною державною інспекцією на автомобільному транспорті Міністерства транспорту та зв'язку ОСОБА_2 видано ліцензію серії НОМЕР_4 на здійснення виду господарської діяльності: надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, а саме виду робіт: внутрішні перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, строком дії до 22.09.2006 року. Також, ОСОБА_2 до вказаної ліцензії 28.09.2006 року було видано ліцензійну картку серії НОМЕР_6, строком дії до 21.09.2011 року, на легковий автомобіль марки DAEWOOSENS, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску.

Згідно з відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів, ОСОБА_2 за перший квартал 2005 року було виплачено 786 грн.; за другий квартал 2005 року - 435,00 грн.; за третій квартал 2005 року - 436,15 грн.; за четвертий квартал 2005 року - 336,00 грн.; за перший квартал 2006 року - 21,00 грн.; за другий квартал 2006 року - 29,75 грн.; за другий квартал 2008 року - 540,00 грн.

Під час знаходження у шлюбних відносинах, 30.08.2005 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/02-1/1460-05, за яким остання отримала призначений для використання на споживчі цілі, кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 34425,00 грн.

У цей же день за ОСОБА_1 було зареєстровано транспортний засіб, легковий автомобіль марки DAEWOO SENS, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7.

При цьому, на підтвердження факту внесення позивачем окремих платежів у якості погашення заборгованості за кредитним договором до позовної заяви додано копії квитанцій (а.с. 31-40, том 1), з яких вбачається, що платником ОСОБА_1 на рахунок отримувача ХОД АППБ «Аваль» в рахунок часткового погашення кредиту вносилися платежі у відповідних розмірах.

Згідно висновку №76-127 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу, складеного 13.03.2014 року Харківським обласним фондом забезпечення безпеки дорожнього руху ТОВ «Сігнал», ринкова вартість автомобіля DAEWOO SENS, реєстраційний номер НОМЕР_1, на дату оцінки складає 19637,00 грн.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №11008, складеної 01.03.2017 року Харківським НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, ринкова вартість автомобіля «DAEWOO Sens», реєстраційний номер НОМЕР_1, визначена за матеріалами справи, на момент проведення експертизи, складає 57937,50 грн; ринкова вартість автомобіля, визначена за матеріалами справи на січень 2014 року, складає 32157,63 грн.

Також було встановлено, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 і є предметом поділу, 06.11.1991 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 за договором дарування, який було зареєстровано у реєстрі за №1-5609. Згідно даного договору, на земельній ділянці площею 891,00 кв.м. знаходиться жилий будинок літ. А-1, дерев'яний, обкладений цеглою, жилою площею 48,0 кв.м., та надвірні будівлі при ньому: вбиральня літ. Г, льох літ. Е, огорожа №І-3, водопровід №4, два гаражі літ. М.И, 2 сараї літ. З,Л, літня кухня.

54/100 частин цього ж житлового будинку за договором дарування від 05.11.1991 року отримав ОСОБА_3

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.10.1992 року у справі №2-1260/92 р. на користь ОСОБА_3 виділено 415 кв.м. земельної ділянки з боку будинку №6 з окремим виїздом на АДРЕСА_2, а на користь ОСОБА_2 виділено 472 кв.м. земельної ділянки з боку будинку №2 з окремим виїздом на АДРЕСА_2.

З відповіді Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Виконавчого комітету Харківської міської ради від 14.03.2014 року №599/0/22-14 вбачається, що відповідно до інформації КП «Харківське БТІ» від 26.02.2014 року №1379, згідно з матеріалами обліку станом на 31.12.2012 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 у розмірі 54/100 частин та ОСОБА_2 у розмірі 46/100 частин.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, крім іншого, зводяться до визнання спірного автомобілю її приватною власністю, адже саме вона виплачувала кредитні кошти, за рахунок яких був придбаний транспортний засіб. Доходи відповідача у період з 2005 по 2010 рік були незначними або відсутні взагалі.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, визнаючи автомобіль Daewoo Sens, номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя, суд підставно виходив із того, що спірний автомобіль було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та в інтересах сім'ї. У цей час обидві сторони мали доходи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що автомобіль був придбаний в кредит, кредитний договір укладався та сплачувався нею особисто протягом 2005-2010 років, на висновки суду не впливає.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, при укладенні такого кредитного договору виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

В такому випадку для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов'язань за договором.

Доказів на підтвердження того, що кредит на придбання автомобіля виплачувався особистими коштами ОСОБА_1 останньою не надано.

Доходи у вигляді заробітної плати не можуть бути визнані особистими коштами одного із подружжя в розумінні ст.57 СК України, оскільки відповідно до ч.2 ст.61 СК України вони є об'єктом права спільної сумісної власності.

Про те, що спірний автомобіль був придбаний в інтересах сім'ї свідчить і те, що він деякий час використовувався ОСОБА_2 у підприємницькій діяльності.

У правовійї позиції ВСУ у справі № 6-2565цс16 зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Беручи до уваги те, що автомобіль є спільною сумісною власністю сторін; є неподільною річчю, жодна з сторін не вчинила передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду та від жодної з сторін не надходило згоди на отримання такої компенсації, суд дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права приватної власності на 1/2 частку автомобіля, залишивши його у їх спільній частковій власності.

Не заслуговують на увагу, як на підставу визнання за позивачем права власності на частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_2, і доводи позивача про розбудову та поліпшення спірного житлового будинку за її кошти.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Як зазначалось раніше, до укладення шлюбу ОСОБА_2 отримав у власність 46/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2 за договором дарування від 06.11.1991 року.

Також судом встановлено, що що після 30.01.1993 року ( тобто після реєстрації шлюбу між сторонами ) до частини будинку, яка перебувала у фактичному користуванні ОСОБА_2, було прибудовано : прибудова а-4 (самочинна споруда), прибудова а-7 (самочинна споруда), навіс С, огорожа №5, ворота №6 та а-7 (а.с. 124 том 1 та а.с. 312 том 2).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №7073, складеного 15.02.2017 року Харківським НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса вартість поліпшень, проведених в будинковолодінні по АДРЕСА_2 починаючи з 1994 року по 05.04.2013 року в частині, що перебувала у фактичному користуванні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, складає 96066 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в процесі розбудови також була збільшена площа будинку, а тому 46/100 спірного домоволодіння мають бути визнані спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставним.

Під час допиту у суді першої інстанції експерт пояснила, що приміщення в житловому будинку, якими фактично користувався ОСОБА_2 після 1991 року не вдосконалилися, ремонт відносно них проводився лише поточний, до будинку самочинно добудовувалися нежитлові споруди (прибудова а-7, прибудова а-4, навіс, огорожі ворота), сама частина житлового будинку, що належить відповідачу, в період перебування його у шлюбі з позивачкою не змінилася і не збільшилася.

Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-130цс13, що висловлена при ухваленні постанови від 4 грудня 2013 року, визначає, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, але й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

З огляду на викладене в даному випадку за подружжям можливе визнання права власності лише на будівельні матеріали, використані в процесі будівництва.

Доводи ОСОБА_1 про проведення вказаних поліпшень за рахунок її особистих коштів від продажу однокімнатної квартири спростовуються матеріалами справи, оскільки рішенням Виконавчого комітету Комінтернівської районної ради народних депутатів «Про надання житлової площі громадянам, що перебувають на квартирному обліку при виконкомі» від 28.01.1992 року №26-10 вирішено надати житлову площу громадянці ОСОБА_7 однокімнатну квартиру гостинного типу АДРЕСА_1 яка в подальшому була приватизована сторонами по справі та ОСОБА_4

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.07.1998 року вказаним особам квартира належала на праві спільної сумісної власності.

За договором купівлі-продажу від 28.08.1998 року співвласники в рівних частинах кожний продали дану квартиру за суму 2400,00 грн. та отримали кошти від продажу квартири в рівних частинах.

Отже гроші від продажу квартири в рівних частинах отримали як позивач, так і відповідач по справі, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі; посилання ОСОБА_1 на те, що поліпшення житлового будинку проводилось на її особисті кошти, отримані від продажу вказаної вище квартири є безпідставними.

Інших доказів на підтвердження витрачання ОСОБА_1 саме її особистих коштів для поліпшення житла позивачкою не надано.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось, і судовою колегією не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.03.2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко