Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 459/3444/17

провадження № 61-10124св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Червоноградський ринок»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2018 року у складі судді Новосада М. Д. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року у складі суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П., додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року у складі суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Червоноградський ринок» (далі - КП «Червоноградський ринок») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що згідно із наказом від 19 серпня 2016 року № 160-к ОСОБА_1 з 20 серпня 2016 року прийнятий на роботу на посаду заступника директора КП «Червоноградський ринок» за безстроковим трудовим договором.

Відповідно до наказу від 28 липня 2017 року № 180-к посаду заступника директора виключено зі штатного розпису, про що його було повідомлено. 29 липня 2017 року було видано наказ № 232-к про надання позивачу відпустки та про наступне його звільнення в останній день відпустки - 29 жовтня 2017 року. У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю виносились накази про продовження відпустки та відповідно змінювалась дата звільнення.

Так, 21 листопада 2017 року відповідач видав наказ № 268-к про продовження відпустки та зміну дати звільнення на 27 листопада 2017 року. Копію цього наказу ОСОБА_1 отримав 05 грудня 2017 року.

Позивач вважає, що скорочення штату на підприємстві було незаконним та здійснене директором свавільно з особистих мотивів, з порушенням вимог чинного трудового законодавства. Зазначає, що директор підприємства Воєвода С. Г. прийняв рішення про скорочення штату працівників, керуючись особистими мотивами, так як між ними склались неприязні відносини.

Позивач вважає, що його звільнено з роботи з порушенням процедури звільнення, оскільки за період з 27 вересня 2017 року до 27 листопада 2017 року, тобто за період його тимчасової непрацездатності він набув право на 4 дні щорічної відпустки і 1 день додаткової відпустки, які йому при звільненні відповідачем не були надані. Також йому на день звільнення з роботи не було повідомлено про наявність вакантних посад на підприємстві. Внаслідок неправомірного звільнення з роботи йому було спричинено моральну шкоду.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив поновити позивача на посаді заступника директора КП «Червоноградський ринок»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 листопада 2017 року до дня поновлення на роботі; стягнути з КП «Червоноградський ринок» у рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок незаконного звільнення у розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_1 було запропоновано всі наявні вакантні посади, які з`явилися на підприємстві з часу його попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року заяву КП «Червоноградський ринок» про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Червоноградський ринок» 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому зазначив, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці. Згідно установчих документів КП «Червоноградський ринок» підприємство має право самостійно вирішувати питання щодо скорочення чисельності і штату працівників. Позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці та запропоновано вакантні на підприємстві посади з можливістю переведення на іншу роботу на цьому підприємстві, від яких він відмовився. Рішення професійної спілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача не містить належного правового обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 . Отже, відсутні правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

При визначенні розміру правничої допомоги, яка підлягає відшкодуванню на користь відповідача, апеляційним судом враховано, що позивач звернувся до суду за захистом права на працю, з метою відновлення цих прав, на даний час не працює, інших доходів не має.

Короткий зміст вимог касаційної скарги на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року

У травні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі.

На думку заявника, звільнення позивача відбулося без дотримання додаткових гарантій, які поширюються на керівника виборного профспілкового органу. При цьому відмови Первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок» та Сокальської районної профспілкової організації працівників державних установ містять обґрунтування та мотиви, на підставі яких профспілки не дали згоди на звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Рішення про ненадання згоди прийняті колегіально, у присутності ОСОБА_1 , підтримані одноголосно.

Суди залишили поза увагою, що дії роботодавця щодо скорочення посади, яку займав позивач, супроводжувалися грубим порушення додаткових гарантій, які поширюються на ОСОБА_1 як голову виборного органу профспілкової організації та відбувалися без будь-якого економічного обґрунтування, виключно з мотивів усунення особи, яка здійснювала захист прав працівників.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року

У касаційній скарзі на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року позивач просить відмовити КП «Червоноградський ринок» у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі. Мотивував вимоги тим, що представник відповідача не долучив належних доказів оплати відповідачем витрат на правничу допомогу згідно договору № 34 від 01 жовтня 2018 року.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу КП «Червоноградський ринок» зазначає, що на час прийняття рішення про скорочення чисельності та штату працівників, згідно із наказом від 28 липня 2017 року № 180 ОСОБА_1 не був головою первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок», у зв`язку з чим були відсутні підстави звертатись до неї для отримання згоди на звільнення.

Первинна профспілкова організація працівників КП «Червоноградський ринок» створена 16 серпня 2018 року, тобто після прийняття рішення про скорочення позивача.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 свої позовні вимоги у суді першої інстанції не обґрунтовував відсутністю попередньої згоди профспілкових організацій щодо його звільнення, а відтак, такі не були предметом розгляду місцевого суду. Крім того, позивачем до позовної заяви та інших заяв по суті у суді першої інстанції не долучались докази на підтвердження того, що він є головою первинної профспілкової організації на підприємстві. Отже, оскаржуючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку, ОСОБА_1 змінив підстави позову вже в апеляційному суді, обґрунтувавши незаконність свого звільнення саме перебуванням на посаді голови профспілкової організації.

Проведення відповідних змін в організації виробництва і праці (скорочення чисельності та штату) підтверджується наказом від 28 липня 2017 року № 180, відповідно до якого виключено зі штатного розпису КП «Червоноградський ринок» посаду заступника директора та прибиральниці службових приміщень, та наказом від 29 липня 2017 року №181-к, яким затверджено та введено в дію з 01 жовтня 2017 року новий штатний розпис КП «Червоноградський ринок».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою і витребувано цивільну справу.

10 жовтня 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 відповідно до наказу від 19 серпня 2016 року № 160-к прийнятий на роботу та призначений на посаду заступника директора Комунального підприємства «Червоноградський ринок».

Відповідно до підпункту 5.1.2 Статуту КП «Червоноградський ринок», затвердженого рішенням Червоноградської міської ради від 13 липня 2017 року № 570, підприємство самостійно визначає структуру управління, встановлює штати. Розділом 6 Статуту передбачено, що управління підприємством здійснює його директор.

28 липня 2017 року директором КП «Червоноградський ринок» для підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством прийнято наказ № 180-к про скорочення штату працівників, відповідно до якого виключено зі штатного розпису, затвердженого 20 липня 2017 року наказом № 165-к, посаду заступника директора та прибиральниці службових приміщень.

У наказі від 28 липня 2017 року № 180-к передбачено не пізніше ніж за 2 місяці персонально попередити працівників КП «Червоноградський ринок» про можливе їх вивільнення та запропонувати всім працівникам, що підпадають під скорочення, переведення за їх згодою на інші вакантні посади.

Згідно із наказом від 29 липня 2017 року №181-к затверджено та вирішено ввести в дію з 01 жовтня 2017 року новий штатний розпис КП «Червоноградський ринок», до якого наказом від 01 серпня 2017 року № 182-к внесені зміни.

29 липня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що відповідно до наказу від 28 липня 2017 року № 180-к у зв`язку з проведенням КП «Червоноградський ринок» скорочення штату працівників 30 вересня 2017 року планується звільнення працівників, що підтверджується копією повідомлення «Про скорочення штату працівників» від 29 липня 2017 року № 1.

У повідомленні «Про скорочення штату працівників» № 1 від 29 липня 2017 року зазначено, що станом на 29 липня 2017 року на підприємстві відсутні вакансії, які можуть бути запропоновані ОСОБА_1 для його подальшого працевлаштування.

Встановлено, що ОСОБА_1 відмовився підписати зазначене повідомлення.

15 серпня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про наявність на КП «Червоноградський ринок» вакантної посади прибиральника критих приміщень та можливість його переведення на цю посаду, що підтверджується письмовим повідомленням від 15 серпня 2017 року № 5. ОСОБА_1 відмовився підписати вказане повідомлення.

23 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до керівника КП «Червоноградський ринок» із заявою про надання йому щорічної основної відпустки на 23 календарних дні та 8 днів додаткової відпустки.

Наказом від 27 вересня 2017 року № 232-к позивачу надано невикористані щорічні основні та додаткові відпустки тривалістю 31 календарний день та звільнено з посади заступника директора в останній день відпустки - 29 жовтня 2017 року у зв`язку із скороченням штату працівників, пункт 1 частина перша статті 40 КЗпП України.

Установлено, що ОСОБА_1 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю продовжувалась відпустка, надана наказом від 27 вересня 2017 року, та встановлювались дати звільнення, що підтверджується наказами від 26 жовтня 2017 року № 252-к, від 01 листопада 2017 року № 259-к, від 21 листопада 2017 року № 268-к та копіями листків непрацездатності.

Згідно із наказом від 21 листопада 2017 року № 268-к встановлено дату звільнення позивача - останній день відпустки, а саме - 27 листопада 2017 року.

Львівський апеляційний суд 22.11.2018 року та 02.01.2019 року згідно приписів частини дев`ятої статті 43 КЗпП України звертався до Сокальської районної профспілкової організації працівників державних установ та до первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок» відповідно з пропозицією розглянути питання та надати згоду або відмовити в дачі згоди на звільнення ОСОБА_1

Як Сокальська районна профспілкова організація працівників державних установ, так і первинна профспілкова організація працівників КП «Червоноградський ринок» відмовили у наданні згоди на звільнення позивача.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Статтею 252 КЗпП України та частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Отже, системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року (справа № 21-319а13), від 25 березня 2014 року (справа № 21-44а14).

Установлено, що ОСОБА_1 є керівником первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок».

Звільнення позивача відбулося без попереднього звернення КП «Червоноградський ринок» за згодою до первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок» та до Сокальської районної профспілкової організації працівників державних установ, до складу якої входить первинна профспілкова організація працівників КП «Червоноградський ринок».

Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Пленумом Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 336/5828/16 дійшла правового висновку, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення при час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 є керівником первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок», проте відповідач із поданням про надання згоди на його звільнення до цієї профспілки не звертався, апеляційним судом правильно було надіслано запити до Сокальської районної профспілкової організації працівників державних установ та первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок» для надання висновку щодо надання згоди або відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Установлено, що відповідно до протоколу засідання Сокальської районної профспілкової організації працівників державних установ від 10 грудня 2018 року профспілковою організацією відмовлено у наданні згоди на звільнення голови виборного органу первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок» ОСОБА_1 з посади заступника директора КП «Червоноградський ринок» у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Первинна профспілкова організація працівників КП «Червоноградський ринок» також відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора КП «Червоноградський ринок».

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Таким чином, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Ураховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

При цьому висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-703цс15.

Апеляційним судом встановлено, що, відмовляючи у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , профспілкові організації виходили з того, що адміністрацією КП «Червоноградський ринок» не надано до них обґрунтованих письмових подань про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , а звільнення такого проведено з порушенням встановленої законом процедури за відсутності попередньої згоди на його звільнення профспілкових організацій. Крім того, не відомо, з використанням яких економічних показників проводився аналіз економічних можливостей підприємства та які його результати, а тому не встановлено економічно обґрунтованих передумов для скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що рішення Сокальської районної профспілкової організації працівників державних установ та первинної профспілкової організації працівників КП «Червоноградський ринок» про відмову у наданні згоди на звільнення позивача не містять належного правового обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 , мотивовані підстави для відмови у наданні згоди на його звільнення у них не відображені, а тому такі рішення не є обґрунтованими.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши та належним чином оцінивши наявні докази, подані сторонами, зробили правильний та обґрунтований висновок про те, що підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому доводи касаційної скарги щодо порушення відповідачем вимог частини другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України є необґрунтованими, з огляду на таке.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Установлено 29 липня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що відповідно до наказу від 28 липня 2017 року № 180-к у зв`язку з проведенням КП «Червоноградський ринок» скорочення штату, проте попередження про звільнення позивачем не підписане, як і не підписано ним згоди чи відмови від запропонованої наявної вільної посади - прибиральника критих приміщень. Доказів наявності інших вакантних посад матеріали справи не містять.

За таких підстав висновки судів про доведення роботодавцем свого обов`язку дотримання вимог закону при звільненні позивача щодо його працевлаштування є правомірними та обґрунтованими.

Щодо доводів касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Судами встановлено, що 01 жовтня 2018 року між КП «Червоноградський ринок» (Замовник) та Адвокатським об`єднанням «Форсеті» (Виконавець) укладено договір про надання правничої допомоги № 34, за умовами якого замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику правничу допомогу у цій справі.

Відповідно до рахунку № 09/04 від 09 квітня 2019 року до договору про надання правничої допомоги № 34 від 01 жовтня 2018 року, акту про надання правничої допомоги № 1/А від 09 квітня 2019 року, складеного Адвокатським об`єднанням «Форсеті» та КП «Червоноградський ринок», та платіжного дорученням про оплату за надання правничої допомоги № 834 від 09 квітня 2019 року, вартість витрат склала 10 000 грн.

Надавши повну та всебічну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо розподілу судових витрат за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дотримуючись норми процесуального права, навівши у судовому рішенні необхідне мотивування, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо належного розподілу судових витрат, ухваливши відповідне додаткове рішення.

При цьому враховано, що саме представник позивача у своєму письмовому клопотанні просив суд зменшити розмір суми компенсації витрат відповідача на оплату правничої допомоги, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на уваги, оскільки апеляційним судом при визначенні розміру правничої допомоги, яка підлягає відшкодуванню в користь відповідача, враховано, що витрати відповідача належним чином підтверджено, позивач звернувся до суду за захистом права на працю, на даний час не працює, інших доходів не має.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2018 року, постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило