Номер провадження: 22-ц/813/1413/19
Номер справи місцевого суду: 496/2439/14-ц
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності, договорів дарування недійсними та скасування реєстрації права власності,

встановив:

29.05.2014 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, який остаточно уточнив, та просив визнати дійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 16.04.1992 року між ОСОБА_9 в якості дарувальника та ним в якості обдарованого; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 2/5 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 06.10.1999 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в якості дарувальників та ОСОБА_1 в якості обдарованого; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 01.10.2007 року між ОСОБА_12 , діючою на підставі довіреності від імені ОСОБА_13 в якості дарувальниці, та ОСОБА_1 в якості обдарованого; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/5 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування 1/5 частки житлового будинку від 01.10.2007 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/5 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.1999 року по цивільній справі №2-34/1999; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 2/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування 2/5 часток житлового будинку від 06.10.1999 року. Також позивач просив визнати непропущеним встановлений законом строк для звернення до суду з даним позовом.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначав, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.1999 року було проведено поділ спадкового майна, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 .

Вказаним рішенням суду було визнано право власності в порядку спадкування за законом за спадкоємцями ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 по 1/5 частині за кожним на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину майна ОСОБА_14 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_15 , виданого 23.08.1985 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою; визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 05.07.1991 року на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_9 на спадкове майно ОСОБА_15 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнано право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 на 3/5 частки домоволодіння під АДРЕСА_1 .

Позивач посилався на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012 року було скасовано рішення Біляївського районного суду від 01.07.1999 року і відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до нього, ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл спадкового майна.

Позивач вважав, що на момент укладення вищеназваних договорів дарування право власності дарувальників на предмет договору дарування частини зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами, визначалось рішенням суду від 01.07.1999 року, яке в подальшому було скасовано. Тому дарувальники за вищеназваними договорами дарування не є законними власниками предмета договору дарування часток житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , та відпали підстави для визнання ОСОБА_1 власником 4/5 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , які були встановлені рішенням суду 01.07.1999 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області суду від 28.10.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на те, що суд в порушення норм матеріального і процесуального права необґрунтовано і безпідставно задовольнив позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 , звернувшись 29.05.2014 року з вищевказаним позовом, фактично виклав ті ж самі підставі у підтвердження свого позову, а саме, посилаючись на те, що він за договором дарування житлового будинку від 16.04.1992 року є власником 1/2 вказаного будинку, але не може в установленому порядку зареєструвати свої права на це нерухоме майно, у зв`язку з наявністю договорів дарування цього будинку від 06.10.1999 року і від 01.10.2007 року, що на момент укладання договорів дарування право власності дарувальників на частину предмета дарування визначалося рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.1999 року, яке було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012 року, а тому дарувальники не були законними власниками предмета договору дарування.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012 року було скасовано рішення Біляївського районного суду від 01.07.1999 року та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл спадкового майна. Тому відпали підстави для визнання ОСОБА_1 власником 4/5 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , які були встановлені рішенням суду першої інстанції від 01.07.1999 року.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.1999 року спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 розділено між його спадкоємцями ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , визнавши за кожним з них право власності по 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом; визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/5 частку майна ОСОБА_14 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_15 , виданого 23.08.1985 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою; визнано право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 на спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 по 1/5 частці за кожним; визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 05.07.1991 року на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_9 на спадок ОСОБА_15 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнано право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 на 3/5 частки домоволодіння під АДРЕСА_1 .

Згідно з договорами дарування від 06.10.1999 року та 01.10.2007 року ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 в особі представника ОСОБА_12 подарували свої частки у праві власності на спадкове майно житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012 року скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.1999 року та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_16 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл майна.

На момент укладення вищеназваних договорів дарування право власності дарувальників на предмет договору дарування частини зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами, визначалось рішенням суду від 01.07.1999 року, яке було скасовано. Таким чином, дарувальники за вищеназваними договорами дарування не є законними власниками предмета договору дарування часток житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Отже, підстави для визнання ОСОБА_1 власником 4/5 часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , які були встановлені рішення суду від 01.07.1999 року, відпали.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує . Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 717 ЦК України передбачає за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

З зазначених норм вбачається, що право розпоряджатись майном належить виключно власнику майна та особа може укласти договір дарування виключно стосовно належного їй майна.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 215 ЦК України визначає підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Свідоцтво про право власності на 1/2 частку спільного подружнього майна, яке складається з домоволодіння (житлового будинку з господарськими спорудами ) під АДРЕСА_1 від 23.08.1985 року, на ім`я ОСОБА_15 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , видане Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області 05.07.1991 року щодо вищезазначеного житлового будинку, на підставі якого 16.04.1992 року ОСОБА_9 подарувала позивачу належну їй на праві власності 1/5 частку вищевказаного житлового будинку, є чинними у зв`язку зі скасуванням рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.1999 року.

Відповідно до норм законодавства які діяли на момент укладання договору дарування 16.04.1992 року, а саме ст.ст.42, 47, 244 ЦК Української РСР передбачено, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст.3, п.5 ч.1 ст.19, ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою, проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктом 2.6. Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_2 , звернувшись 29.05.2014 року з вищевказаним позовом, фактично виклав ті ж самі підставі у підтвердження свого позову, а саме, посилаючись на те, що він за договором дарування житлового будинку від 16.04.1992 року є власником 1/2 вказаного будинку, але не може в установленому порядку зареєструвати свої права на це нерухоме майно, у зв`язку з наявністю договорів дарування цього будинку від 06.10.1999 року і від 01.10.2007 року, що на момент укладання договорів дарування право власності дарувальників на частину предмета дарування визначалося рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.1999 року, яке було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012 року, а тому дарувальники не були законними власниками предмета договору дарування, колегія суддів вважає безпідставними.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права, то вони зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи викладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення немає.

Судова колегія, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.374, ст.ст.375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду П.М. Черевко

А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький