ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2325/19 Справа № 175/933/17 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року просить рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року по справі №175/933/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, підтверджений розпискою відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 Доларів США для погашення боргу за придбання будинку та земельної ділянки, і зобов`язався в строк до 29 квітня 2016 року повернути всю суму боргу (оригінал а.с.228).

Враховуючи, що вищевказаний договір позики (розписка) підписаний відповідачем, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Також судом першої інстанції встановлено, що з 23 вересня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, однак їх сімейно-шлюбні відносини не склалися та 05 травня 2015 року шлюб було розірвано.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року (а.с.50-54), яке ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року залишено без змін (а.с.56-59), позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково, розділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спільне сумісне майно подружжя, припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,230 га, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0460 га, 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказаним рішенням суду було встановлено, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя і угоди про добровільний поділ даного майна між сторонами не досягнуто.

Крім того, встановлено, що сторони є засновниками організації «Міський дитячо-юнацький танцювально-спортивний клуб - центр розвитку творчості «Артист» і ОСОБА_3 була зареєстрована як приватний підприємець, що підтверджує сумісний вклад кожного із подружжя в сімейний бюджет, який в майбутньому був спрямований на придбання спірного майна, а також на повернення грошового боргу, отриманого від ОСОБА_5 .

Тобто, цим рішенням суду фактично встановлено факт придбання спірного майна саме за спільні кошти подружжя та факт повернення грошового боргу ОСОБА_5 за рахунок сумісного вкладу кожного із подружжя в сімейний бюджет, який був спрямований на придбання спірного майна та подальше повернення грошового боргу ОСОБА_5 .

Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Вимогами ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визнання кількості речей.

Згідно із ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З матеріалів справи вбачається, що на момент підписання ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а після його розірвання у позивачки (матері позичальника) виникло бажання повернути кошти, частину з яких стягнути з колишньої невістки ОСОБА_3 , які були передані ОСОБА_2 згідно розписки.

Однак, при розгляді справи про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 знаходилася повністю на боці свого сина ОСОБА_2 та давала свідчення як свідок, при цьому була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а саме: при допиті свідка ОСОБА_1 на питання адвоката Трегуб Ю.Є. щодо того, чи відомо їй, звідки її син взяв гроші для повернення боргу ОСОБА_5 , свідок ОСОБА_1 дала покази про те, що нібито 27 000,00 доларів США вона особисто віддала синові для розрахунку з ОСОБА_5 (які їй, за її словами, сплатив її брат за отриману у спадщину квартиру), при цьому свідок ОСОБА_1 стверджувала, що вказані кошти вона подарувала своєму синові, а факт передачі коштів може підтвердити свідок ОСОБА_6 (про свідка ОСОБА_7 в попередній справі мова взагалі не йшла).

Свідок ОСОБА_6 , подруга ОСОБА_1 , яка була допитана як свідок та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, в судовому засіданні на питання адвоката Трегуб Ю.Є. про те, чи відомо їй, де ОСОБА_2 взяв кошти для повернення боргу ОСОБА_5 , заявила, що 20 000,00 доларів США особисто при ній ОСОБА_1 надала своєму синові, а суму у розмірі 5 000,00 доларів нібито вона, ОСОБА_6 , особисто позичила ОСОБА_2 .

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду,про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в обґрунтування якої зазначала, що наприкінці липня 2015 року ОСОБА_2 (її син) звернувся до неї з проханням надати у борг грошові кошти, які необхідні для повернення боргу ОСОБА_5 Вона надала сину грошові кошти у розмірі 27 тис. дол. США, свідком чого була ОСОБА_6 .. Отже, з даного витягу з апеляційної скарги випливають зовсім інші обставини, ніж ті, які описувалися ОСОБА_1 як свідком при допиті та які також відрізняються від обставин, викладених нею у позовній заяві про стягнення боргу.

Окрім того, при дослідженні матеріалів цивільної справи № 175/4148/15 судом було встановлено, що у поясненнях щодо обставин, викладених у запереченнях на зустрічну позовну заяву зазначено, що грошові кошти у розмірі 27000 доларів США були подаровані матір`ю відповідача ОСОБА_2 , які вона отримала від продажу квартири, отриманої нею та рідним братом у спадщину. Однак, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником вказаної квартири в цілому є ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1, реєстр №2-2134, виданого 10.06.2011 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. ОСОБА_1 не була спадкоємицею квартири, не продавала частину цієї квартири та, відповідно, не давала відповідачу суму у розмірі 27 000,00 доларів США для погашення боргу перед ОСОБА_5 . При цьому сам ОСОБА_2 при розгляді даної справи під аудиозапис на питання адвоката Трегуб Ю.Є. про те, чи позичав він або якимось чином отримував кошти крім ОСОБА_5 відповідав спочатку що ні, потів що він позичав ці кошти у друзів, продав автомобіль, що підтверджує той факт, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 знаходяться в домовленості між собою при ініціюванні даного спору.

Згідно із ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не доведено, що надані ОСОБА_2 у борг грошові кошти, були отримані ним та використанні в інтересах сім`ї, оскільки дана позика є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що судом першої інстанції правильно встановлено той факт, що на момент підписання ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а після його розірвання у апелянта (матері позичальника) ОСОБА_1 виникло бажання повернути кошти, частину з яких стягнути з колишньої невістки ОСОБА_3 , які були передані ОСОБА_2 згідно розписки і бажання повернути надані в борг кошти, узгоджується з правом на повернення боргу у відповідності до діючого законодавства, а тому висновок суду про не обґрунтованість позовних вимог не відповідає обставинам справи, колегія суддів ставиться критично, оскільки судовим рішенням по справі №175/4148/15-ц чітко встановлено, що джерело коштів на які було придбано спірне домоволодіння та повернення грошових коштів, отримані у борг у ОСОБА_5 - це доходи подружжя від діяльності дитячого клубу та діяльності приватного підприємця, а відтак доводи апелянта є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова