КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/4245/18 Головуючий у 1 інстанції - Даниленко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2019 р. Київський Апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі - Гаврюшенко К.О.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного

суду в порядку спрощеного позовного провадження

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,

3-особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації

про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька задоволено частково.

Надано ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації з дня набрання рішенням законної сили по 31.08.2019 р. неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , без згоди батька у супроводі матері ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 704,00 грн. судових витрат; в решті позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 3-особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Авдіївка, Донецької області про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року та постановити нове, яким відмовити у позові ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, а його зустрічний позов про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері - задовольнити, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

12.11.2019 р. представник ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про відмову від свого зустрічного позову про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон до Республіки Болгарії без згоди матері у супроводі батька в період з 1.06.2020 р. по 31.08.2020 р., яку підтримав в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Провадження у справі в частині вимог зустрічного позову закрито ухвалою від 14.11.2019 р., рішення суду в цій частині визнано нечинним.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають окремо, малолітня дочка проживає з матір`ю.

Обгрунтовуючи позов позивачка зазначала, що має бажання і фінансову можливість забезпечити дочці відпочинок та оздоровлення на закордонному курорті.

1.02.2018 р. позивачу за зустрічним позовом та неповнолітній дочці - ОСОБА_3 було надано запрошення до Російської Федерації. Запрошення надано у формі нотаріально посвідченої заяви.

Згідно ч.ч.7,8СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27 січня 1995 р. № 57.

Відповідно до п.3 цих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідно до п.22 ч.1 Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку.

Позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 в період з 1.06.2018 р. по 31.08.2018 р. та в період з 1.06.2019 р. по 31.08.2019 р. до Російської Федерації, вказуючи на те, що 01.02.2018 р. їй, позивачці, та неповнолітній доньці - ОСОБА_3 було надано запрошення до Російської Федерації. Запрошення надано у формі нотаріально посвідченої заяви.

Згідно п.п.1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини при вирішенні сімейних спорів.

Не надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за межі України разом з матір`ю позбавляє неповнолітню ОСОБА_3 можливості провести відпочинок та оздоровитися.

Відповідач не надав будь-яких доказів про те, як він хоче організувати відпочинок дочки.

Постановлюючи рішення суд виходив з того, що не можливо взяти до уваги лише бажання батька в майбутньому, адже відповідач в зустрічній позовній заяві просить суд в період з 1 червня 2020 р. по 31 серпня 2020 р. надати дозвіл для літнього відпочинку та оздоровлення дитини.

Відповідно до висновку від 23.01.2018 р. Міським центром дитини Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради в результаті проведеного психологічного обстеження з`ясовано, що в Діани присутнє бажання бути значимою для батька, але на даний час, в емоційній сфері визначена певна стривоженість в питанні, які стосуються її батька, що є показником у дитини невпевненості в подальшій взаємодії з ним.

Проте, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Оскільки, відповідач ОСОБА_1 від свого зустрічного позову відмовився, і його відмова була прийнята судом, то рішення в частині зустрічного позову не переглядається.

Що стосується вимог основного позову, то оцінивши надані суду докази суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку щодо його задоволення, тому рішення суду в цій частині належить залишити без змін.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині основного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька - залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10.07. 2019 р. в зазначеній частині - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 3.12.2019 р.

Головуючий :

Судді :