Номер провадження: 22-ц/813/214/19
Номер справи місцевого суду: 509/5303/15-ц
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними договорів кредиту, іпотеки, поруки, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Гандзій Д.М. 27 серпня 2018 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Овідіополь Одеської області,-

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсними договорів кредиту, іпотеки, поруки (т. 1 а.с. 4-15, 59-67, 93-103).

В обґрунтування позову зазначили, що 26 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступниками якого є ПАТ «КБ «Надра», та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ОД13/03/2008/840-К/214, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, зі сплатою 14,49 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 23 березня 2018 року.

26 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого, остання поручилась перед банком за належне виконання позичальником ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань, що витікають з кредитного договору № ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008 року.

26 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений, підписаний і нотаріально посвідчений договір іпотеки (реєстр. № 424), відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_1 , передала в іпотеку ВАТ КБ «Надра», в забезпечення повернення боржником за вищевказаним кредитним договором суми кредиту нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

Вказаний кредитний договір позивач вважає недійсним, посилаючись на те, що ПАТ «КБ «Надра» порушило вимоги ст.ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, вказаний кредитний договір був підписаний ОСОБА_1 під впливом обману з боку банку, сторонами не було узгоджено розміри відсоткової ставки за кредитом, які відрізняються від фактично встановлених у договорі розмірам, що підтверджується висновком незалежного аудитора від 18 вересня 2015 року щодо реальної процентної ставки за кредитом, невиконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором, а саме, надання банком кредитних коштів в іноземній валюті в сумі 30 000 доларів США, які ОСОБА_1 як позичальник взагалі не отримував, так як вказані кошти були перераховані банком згідно заяви на видачу готівки № NL-2 від 26 березня 2008 року з рахунку № НОМЕР_1 , який не є поточним рахунком ОСОБА_1 і не передбачений умовами кредитного договору, без призначення платежу. Банком порушені суттєві і істотні умови (порядок видачі та погашення кредиту) кредитного договору згідно ст.ст. 203,525-527,640,1046 ЦК України та вимог «Інструкції про касові операції в банках України», пункти 3.3.1, 3.2 кредитного договору суперечать діючому законодавству України щодо порядку надання та повернення отриманого кредиту, порядку здійснення касових операцій з готівкою в іноземній валюті, порядку відображення операцій з готівкою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку. Банком були порушені вимоги Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», положення Генеральної ліцензії банку щодо дозволу банку на проведення операцій в іноземній валюті, Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», а тому недійсність основного зобов`язання (правочину кредитного договору) тягне за собою визнання недійсними нотаріально посвідченого договору іпотеки та поруки. При чому, як вказують позивачі, про наявність обману з боку відповідачів ПАТ «КБ «Надра» при укладенні оспорюваного кредитного договору, вони дізналися після проведення розрахунку аудитором 18 вересня 2015 року, а тому на думку позивачів, строк позовної давності зі зверненням до суду для захисту своїх прав, передбачений ч. 1 ст. 261 ЦК України ними не пропущений, посилаючись при цьому на висновок судового експерта Тарасюка С.Ю. Київської незалежної судово-експертної установи № 2552 від 12 липня 2018 року про проведення судово-економічної експертизи, призначеної ухвалою суду від 23 січня 2018 року.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року по справі призначено судову бухгалтерсько-економічну експертизу. До отримання висновку експертизи провадження у справі призупинено (т. 1 а.с. 115-116).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 січня 2017 року відновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 124).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2017 року призначено по справі судову бухгалтерсько-економічну експертизу. До отримання висновку експертизи провадження у справі призупинено (т. 1 а.с. 225-226).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2017 року відновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 231).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року призначено по справі судову бухгалтерсько-економічну експертизу. До отримання висновку експертизи провадження у справі призупинено (т. 2 а.с. 1-2).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2017 року відновлено провадження у справі (т. 2 а.с. 7).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 січня 2018 року призначено по справі судову бухгалтерсько-економічну експертизу. До отримання висновку експертизи провадження у справі призупинено (т. 2 а.с. 24-25).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2018 року відновлено провадження у справі (т. 2 а.с. 60).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено (т. 2 а.с. 71-84).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що факт надання Банком та отримання позивачем кредитних коштів за кредитним договором спростовується висновком судово-економічної експертизи №2552 від 12 липня 2018 року. Крім того, кредитний договір, на думку ОСОБА_1 , було підписано останнім під впливом обману з боку Банку та, крім того, сторонами не узгоджено всі істотні умови договору, оскільки визначені у договорі розміри реальної відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам реальної відсоткової ставки. Також, як вважає апелянт, у матеріалах справи відсутній жодний належний первинний бухгалтерський документ на підтвердження сплати позивачем будь-якої суми в рахунок погашення за кредитним договором від 26 березня 2008 року (т. 2 а.с. 86-89).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступниками якого є ПАТ «КБ «Надра» та позивачем (позичальником) ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ОД13/03/2008/840-К/214, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 14,49 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 23 березня 2018 року. Вказаний договір був укладений та підписаний всіма сторонами, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 під вказаним договором, який не оспорюється його представником (а.с. 16-18 т. 1).

Належним доказом факту отримання позивачем (позичальником) ОСОБА_1 кредиту в ВАТ КБ «Надра» є заява на видачу готівки № NL № 2 від 26 березня 2008 р. з особистим підписом ОСОБА_4 про отримання вказаної суми кредиту готівкою, і в якій особу позичальника було встановлено згідно даних його паспорту Вказана заява на видачу готівки міститься в оригіналах кредитної справи ОСОБА_1 (а.с. 36 т. 1).

При чому, з матеріалів позову та пояснень представника позивача ОСОБА_1 наданих в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що позивач фактично визнає укладання кредитного договору, однак, не визнає його дійсність.

26 березня 2008 р. між банком та іпотекодавцем ОСОБА_2 був укладений, підписаний і нотаріально посвідчений договір іпотеки (реєстр. № 424), відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_1 (боржника), передала в іпотеку ВАТ КБ «Надра» в забезпечення повернення боржником за вищевказаним кредитним договором кредиту в сумі 30 000 дол. США, відсотків за користування кредитом із розрахунку 14,49 % річних, сплати можливих санкцій (штраф, пеня), щомісячної суми мінімально необхідного платежу 510 дол. США, нерухоме майно в виді двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності (а.с. 19-24 т. 1).

Крім цього, 26 березня 2008 р. між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого, остання поручилась перед банком за належне виконання позичальником ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань, що витікають з кредитного договору № ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008 р., поставивши під договором свій особистий підпис, що свідчить про її обізнаність та згодою з умовами як кредитного договору, укладеного між банком та її чоловіком, так із умовами договору поруки (а.с. 25-26 т. 1).

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Правочин це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що кредитний договір, укладений між ВАТ КБ Надра та ОСОБА_1 повністю відповідає нормам чинного законодавства і будь-які підстави, які передбачені ст. 203 ЦК України, для визнання договору недійсним - відсутні, оскільки зміст правочину не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особи, які вчиняли правочин (представник банку та особисто позичальник ОСОБА_1 ), мали необхідний повний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, про що свідчать підписи обох сторін правочину, зокрема підпис ОСОБА_1 .

Таким чином, суд вірно вказав у рішенні, що при укладенні оспорюваного кредитного договору не існувало жодних обставин, які б свідчили про наявність чи існування підстав для застосування ст.ст. 203, 215 ЦК України, з огляду на те, що жодних підтверджень недодержання вимог, необхідних для чинності даного правочину позивачем ОСОБА_1 , його представником чи позивачкою ОСОБА_2 суду не надано.

Згідно з ч.ч. 1-3,5 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Крім цього, пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними передбачено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо, закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України, суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Станом на день укладання кредитного договору та видачі коштів 26 березня 2008р., ВАТ КБ «Надра» був публічною фінансовою установою, яка здійснювала кредитування, в тому числі, і населення для споживчих потреб.

Умови, що передують укладенню кредитного договору, визначені ч. 2 ст. 11 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, були загальновідомою інформацією, яка доносилась до споживачів кредитних коштів за допомогою реклами, ЗМІ, інтернет-ресурсів і т.п., а також роз`яснювались менеджером відділення перед укладанням договору особисто позивачу (позичальнику) ОСОБА_1 , що підтверджується вищевказаним кредитним договором, Резюме позичальника ОСОБА_1 від 29 лютого 2008 р., анкетою-заявою на отримання кредиту ОСОБА_1 , підписаною останнім заздалегідь до укладення кредитного договору 06 березня 2008 р., анкетою поручителя ОСОБА_2 від 06 березня 2008 р., оригінали яких містяться в кредитній справі № 797127/Ф3.

Крім цього, у вказаній кредитній справі містяться висновки експерта про вартість іпотечної квартири та всі правовстановлюючі документи на вказану квартиру, що передувало укладенню іпотечного договору, до укладення, а саме: довідка про заробітну плату поручителя ОСОБА_2 ; довідки з місця проживання позивачів (позичальника та майнового поручителя); висновки кредитної експертизи на видачу кредиту ОСОБА_1 з його особистими паспортними даними; висновком про визначення класу, коефіцієнту кредитоспроможності позичальника ОСОБА_1 та граничних параметрів його кредитоспроможності; кредитне рішення ВАТ КБ «Надра» № 353705 від 24 березня 2008 р. про погодження надання кредиту в сумі 30 000 дол. США позичальнику ОСОБА_1 у відділенні № 13 філії ВАТ КБ «Надра» Одеського РУ терміном на 120 місяців з вказанням річної ставки 14,49% та ефективної відсоткової ставки 15,69% під іпотеку квартири; особистою заявою майнового поручителя позивачки ОСОБА_2 з її підписом від 26 березня 2008 р. про її зобов`язання, до повного погашення вказаного вище кредиту у Відділенні № 13 ВАТ КБ «Надра» ОРУ у квартирі, наданій в іпотеку не прописувати (реєструвати) неповнолітніх дітей та людей пенсійного віку; розпорядження № 5 від 26 березня 2008 р. про відкриття балансових рахунків ОСОБА_1 в доларах: № НОМЕР_1 «довгостроковий кредит ОСОБА_1 », № НОМЕР_2 «відсотки по кредиту ОСОБА_1 », № НОМЕР_3 «прострочені відсотки по кредиту ОСОБА_1 »; розпорядження № 6 від 26 березня 2008 р. філії ВАТ КБ «Надра» ОРУ відділення № 13 з проханням про видачу кредиту ОСОБА_1 через касу банку згідно кредитного договору № ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008 р. з рахунку № НОМЕР_1 в сумі 30 000 дол. США; квитанції на переказ готівки; поліс добровільного комплексного страхування іпотеки № 0062079 від 26 березня 2008 р.; оригіналами заяв на видачу готівки № NL-2 від 26 березня 2008 р. з особистим підписом позичальника ОСОБА_1 на суму 30 000 дол. США та заяву на переказ готівки № 1 від 26 березня 2008 р. на суму 2 272 дол. США комісії 1/5% за видачу кредиту ОСОБА_1 з його особистим підписом; прибутковим позабалансовим ордером за договором іпотеки № 424 ОСОБА_1 згідно розпорядження банку № 7 від 26 березня 2008 р. та прибутковим позабалансовим ордером № 8 від 26 березня 2008 р. згідно договору поруки. Вказане у своїй сукупності свідчить про те, що підписанню кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки передувала досить ретельна і детальна підготовка як з боку банку, так і з боку позичальника ОСОБА_5 і його дружини/майнового поручителя з приводу збирання для банку відповідних документів, в тому числі правовстановлюючих, і свідчить про необгрунтованість підстав позову.

Згідно із ст. 203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної відповідальності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 в момент підписання вищевказаного кредитного договору був дієздатною особою і чітко розумів свої дії щодо підписання кредитного договору та його особистого бажання на отримання кредиту в сумі 30 000 дол. США, за чим він і звернувся до відповідачів, обравши його банківську установу серед інших банків, і крім того, він мав можливість та ознайомився з усіма істотними умовами кредитного договору, про що свідчить анкета-заява на отримання кредиту та сам текст договору з його особистими підписами.

Крім цього, у вказаній анкеті-заяві позивач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду з умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і тарифами банку та зобов`язався їх виконувати, що підтверджується його особистим підписом.

У подальшому, 26 березня 2008 року ОСОБА_1 реалізував своє право на укладання договору та отримання кредиту в сумі 30 000 дол. США в ВАТ КБ «Надра» згідно заяви на видачу кредиту № NL-2 від 26 березня 2008 року де вказано, що суму у розмірі 30 000 дол. США отримав безпосередньо ОСОБА_1 , що підтверджується його підписом в даній заяві в графі «зазначену суму одержав».

Вказане, на думку колегії суддів, у повному обсязі спростовує посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на недоведеність факту надання Банком та отримання апелянтом кредитних коштів за кредитним договором.

З урахуванням ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 перед укладанням кредитного договору був ознайомлений із загальними умовами кредитування, погодився з ними, наслідком чого, після попереднього ознайомлення позивача із письмовим проектом кредитного договору, що є усталеною практикою банку у випадку укладення подібних договорів, стало його підписання позивачем.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необгрунтованість посилання ОСОБА_1 у позові на те, що в кредитному договорі не вказано сукупної вартості кредиту для споживача та інших складових.

Однак, згідно п. 2 ч.4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, формулювання стосовно детального розпису загальної вартості кредиту в договорі є абсолютно оціночною категорією, яка не деталізована Законом, а тому, на думку суду, неможливо дійти однозначного висновку щодо його дотримання/недотримання при укладенні договору. Натомість, кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

Безпідставним є також твердження представника позивача ОСОБА_1 про те, що зміст кредитного договору нібито суперечить чинному законодавству, а саме ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, згідно якої договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом із нарахованими відсотками.

У Законі України Про захист прав споживачів чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного; умов кредитування; мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний та варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві.

Тобто, як вірно вказано у рішенні суду, і не спростовано доводами апеляційної скарги, позивачу ОСОБА_1 були достеменно відомі усі істотні умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Крім цього, позивач ОСОБА_5 стверджував, що банк начебто порушив умови ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів та в письмовій формі не повідомив його перед укладанням кредитного договору про істотні умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а тому, на його думку, договір є нібито з цих підстав недійсним, так як банк своїми діями ввів її в оману.

Проте, суд не прийняв до уваги такі твердження позивача з огляду на п. 2 ч .2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, яким чітко встановлено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 15 Закону України Про захист прав споживачів - у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має?потрібних споживачеві властивостей - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Тобто, ст. 11 Закону визначає адміністративну відповідальність за ненадання інформації, що передує укладанню договору, а не пряму підставу визнання договору недійсним, на чому наполягав ОСОБА_1 .

Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов обгрунтованого висновку, що застосування Закону України Про захист прав споживачів до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, тощо, які передують укладанню договору. Однак, вже після укладання договору - між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судоми недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми Закону (ст.ст. 229, 230 ЦК України) - правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що кредитний договір було підписано позивачем під впливом обману з боку Банку, не доведено умислу відповідача для введення в оману ОСОБА_1 . Відповідні докази не наведені позивачем і у апеляційної скарзі на рішенн суду.

Колегія суддів враховує, що сам позивач ОСОБА_1 підтвердив дійсність кредитного договору № ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008 р. безпосередньою сплатою грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором після подання позовної заяви про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, сплативши через касу банку 11 липня 2016 р. об 11:00 год. грошову суму у розмірі 200 дол. США.

Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 23 січня 2018 р. було призначено судово-економічну експертизу з визначенням певного кола питань, висновок по якій № 2552 від 12 липня 2018 р. був складений та надісланий до суду КНСЕУ і який не дав чітких відповідей на поставлені в ухвалі судом запитання.

Так, у висновку вказано, що згідно вимог п.3 гл.2 розд.3 Постанови Правління НБУ №337 від 14 серпня 2003 р. «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» приймання готівки іноземної валюти від клієнтів здійснюється на підставі заяв на переказ готівки та документів, установлених відповідною платіжною системою (квитанцій та ін. документів). Також, відповідно п.5.1. Постанови Правління НБУ №254 від 18 червня 2003р. «Про затвердження положення про організацію операційної діяльності в банках України» та п.2.1.2. Постанови Правління НБУ №566 від 30 грудня 1998р. «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України» інформація про здійснені операції, що містяться в первинних документах (в т.ч. заявах на переказ готівки, квитанціях та ін.), відображається на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах аналітичного обліку (виписках по рахункам) Банку. Згідно п.1.8 розд. І Постанови Правління НБУ №492 від 12 листопада 2003р. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» наведено визначення поточного рахунку. В зв`язку з відсутністю в межах наданих матеріалів справи документів бухгалтерського обліку Банку (відомостей щодо руху коштів (виписок) по рахункам № НОМЕР_4 , №0501 та ін.), що відображають операції погашення заборгованості за Кредитним договором №ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008 р., наведені в наявних платіжних документах - не видається за можливе в повній мірі документально підтвердити (або спростувати) операції внесення готівки Позичальником на рахунки №2909 для погашення заборгованості за Кредитним договором №ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008р. (а.с. 24,37-59 т. 2).

Таким чином, у зв`язку із відсутністю у матеріалах справи необхідних документів бухгалтерського обліку, висновком експерта не спростований належними доказами факт отримання кредитних коштів від Банку позивачем. Вказане у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що отримання останнім кредитних коштів нібито спростовується висновком судово-економічної експертизи №2552 від 12 липня 2018 року.

Крім того, експерт у п. 3 висновків вказує на те, що при розрахунку з дотриманням умов кредитування, викладених на момент укладення Кредитного договору №ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008р. (Т.1 а.с.16-18), сума мінімально необхідного платежу 510,00 дол.США (визначеного п.3.3.2. кредитного договору), арифметично не узгоджується з терміном повернення кредиту 23 березня 2018р. (згідно п.1.4., 3.3.4. кредитного договору). Таким чином, розрахований та зазначений Банком у Кредитному договорі №ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008р. розмір щомісячного платежу, арифметично необґрунтований та не узгоджується з кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи). Однак, вказане, на думку суду, є не суттєвою і істотною підставою для визнання кредитного договору недійсним і не свідчить про те, що банк ввів ОСОБА_1 в оману, так як вказаний графік за умовами кредитного договору може бути переглянутий сторонами в будь-який момент за заявою сторони договору, враховуючи також той факт, що ОСОБА_1 після подачі позову до суду продовжував сплачувати на рахунок банку кошти за його користування.

У судовому засіданні апеляційного суду був допитаний судовий експерт ОСОБА_6 , який пояснив, що при наданні відповідей на поставлені судом першої інстанції питання було з`ясовано, що документів, які є у матеріалах справи, недостатньо для категоричних висновків. Додаткових документів банк не надав, тому висновки експертизи містять наступне посилання: «Згідно вимог п.3 гл.2 розд.3 Постанови Правління НБУ №337 від 14серпня 2003р. «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» приймання готівки іноземної валюти від клієнтів здійснюється на підставі заяв на переказ готівки та документів, установлених відповідною платіжною системою (квитанцій та ін. документів). Також, відповідно п.5.1. Постанови Правління НБУ №254 від 18 червня 2003р. «Про затвердження положення про організацію операційної діяльності в банках України» та п.2.1.2. Постанови Правління НБУ №566 від 30 грудня 1998 р. «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України» інформація про здійснені операції, що містяться в первинних документах (в т.ч. заявах на переказ готівки, квитанціях та ін.), відображається на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах аналітичного обліку (виписках по рахункам) Банку. Згідно п.1.8 розд. І Постанови Правління НБУ №492 від 12 листопада 2003р. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» наведено визначення поточного рахунку. В зв`язку з відсутністю в межах наданих матеріалів справи документів бухгалтерського обліку Банку (відомостей щодо руху коштів (виписок) по рахункам № НОМЕР_4 , №0501 та ін.), що відображають операції погашення заборгованості за Кредитним договором №ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008р., наведені в наявних платіжних документах - не видається за можливе в повній мірі документально підтвердити (або спростувати) операції внесення готівки Позичальником на рахунки №2909 для погашення заборгованості за Кредитним договором №ОД13/03/2008/840-К/214 від 26 березня 2008р. (докладно див. дослідну частину експертизи)». Таким чином, суд був позбавлений можливості покласти вказаний висновок експерта в основу судового рішення.

З урахуванням викладених вище обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору - немає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 29 листопада 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе