ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3208/19 Головуючий у 1-й інстанції: Проценко А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна, про визнання права власності, визнання заповіту недійсним, визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_3 , після смерті якої залишилася спадщина, до складу якої входить 8/9 частко квартири АДРЕСА_1 , та земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,044 га, розташована в садівничому товаристві «Іскра» на території Люцернянської сільської ради, Вільнянського району, Запорізької області. Заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 04 січня 2018 року все своє майно ОСОБА_3 заповіла відповідачеві ОСОБА_2 , який 17 липня 2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану нерухомість.

Посилаючись на те, що заповіт був складений ОСОБА_3 під впливом ОСОБА_2 , який споював спадкодавця, із порушенням таємниці вчинення нотаріальних дій, що спірне майно було спільним майном подружжя і він на підставі ст.ст. 60, 61 СК України має право на його Ѕ часту, а також на те, що він як єдиний спадкоємець першої черги є непрацездатним за віком і у відповідності до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частку спірного майна; визнати його право на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_3 ; визнати недійсним заповіт, посвідчений 04.01.2018 року Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М.; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17.07.2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 2156.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження факту постійного проживання разом із ОСОБА_3 , яка є спадкодавцем, на час відкриття спадщини, пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва не оскаржувалась, тому вважати позивача таким, що фактично прийняв спадщину не можна. 8/9 часток спірної квартири і земельні ділянка в садівничому товаристві були особистою власністю спадкодавця, а тому позивач не є співвласником цього майна і не має права на його Ѕ частку.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника за дорученням ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, по справі постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції невірно застосовані норми права, дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропустив строк для прийняття спадщини. Подружжя фактично проживало разом однією сім`єю в квартирі спадкодавця, а реєстрація позивача за іншою адресою не свідчить про те, що ОСОБА_1 не прийняв спадщину, оскільки між подружжям не установлювався режим окремого проживання. Вважає, що він як непрацездатний спадкоємець першої черги має право на обов`язкову частку спадщині, проте нотаріус при видачі відповідачеві свідоцтва про право на спадщину за заповітом не виконав вимог Закону України «Про нотаріат», не з`ясував кола спадкоємців, що є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Судом дана неправильна оцінка поясненням свідка ОСОБА_4 , яка підтвердила факт постійного проживання позивача у спірній квартирі і факт зловживання спадкодавцем спиртними напоями.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Непрацездатний вік позивача не є підставою для визнання недійсним заповіту, який за формою і змістом відповідає вимогам Цивільного кодексу України і Закону України «Про нотаріат». Вважає необґрунтованими доводи позивача про порушення судом його права на обов`язкову частку у спадщині. Зібраними у справі доказами підтверджується, що позивач пропустив установлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті своєї дружини, вимог про встановлення факту проживання за однією адресою разом із спадкодавцем або про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не заявляв, а тому суд першої інстанції розглянув справу межах заявлених позовних вимог і обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у визнанні права на обов`язкові частку у спадщині.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишення судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам закону.

Встановлено, що 15.01.2018 відкрилася спадщина після смерті дружини позивача ОСОБА_3 , 1957 року народження, яка на момент своєї смерті постійно проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 . (т.1, а.с.86,117).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 04.01.2018, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахмутською Т.М., яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповіла ОСОБА_2 , рідному племіннику (т.1, а.с.41, 57-62).

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є її чоловік ОСОБА_1 , 1935 року народження, постійним зареєстрованим місцем проживання якого є АДРЕСА_3 (т.1, а.с.5, 157).

До складу спадкового майна входить 8/9 часток квартири, в якій проживала спадкодавець, та приватизована земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,044 га у садівничому товаристві «Іскра» (т.1, а.с.116,119-123).

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , подавши 17.01.2018 відповідну заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковій Т.М. Заява про прийняття спадщини зареєстрована за №5, спадкова справа №2/2018 (т.1, а.с.109 зворот).

Позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом 23.10.2018, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого ст.1270 ЦК України (т.1, а.с.156).

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М. від 25.10.2018 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружини - ОСОБА_3 у зв`язку із пропуском строку прийняття спадщини (т.1, а.с12).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6 - колега по роботі спадкодавця, ОСОБА_7 - голова ОСББ, ОСОБА_8 - близька подруга послідовно пояснювали, що останнім часом ОСОБА_3 проживала сама, страждала на захворювання ніг, мала намір все своє майно заповісти племіннику ОСОБА_2 , оскільки своїх дітей у неї не було і вона виховувала племінника як сина, алкоголем не зловживала.

17.07.2018 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 8/9 частко квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.47-48).

Право власності на спадкову земельну ділянку відповідач ще не оформив.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг).

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого у статті 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із частинами першою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Отже, за змістом положень статті 29 ЦК України та статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку кожному доказу у справі у їх сукупності, встановив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо фактичного прийняття спадщини позивачем ОСОБА_3 , вимога про встановлення факту проживання особи без реєстрації за певною адресою останнім не заявлялася, як не заявлялася і вимога про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а отже на час розгляду справи ОСОБА_1 уважається таким, що не прийняв спадщину у розумінні статті 1268 ЦК України, у зв`язку з чим позбавлений можливості на одержання свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що закон пов`язує місце проживання фізичної особи саме із фактом проживання у такому житлі, а не з правом власності чи реєстрацією, і що відсутнє рішення суду про режим окремого проживання подружжя не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються судом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам свідка ОСОБА_4 , яка доглядала за позивачем ОСОБА_1 і яка пояснювала у суді, що подружжя з осені 2017 року проживали разом у спадковій квартирі, ОСОБА_3 зловживала спиртними напоями, після її смерті із квартири зникли усі документи, не заслуговують на увагу.

Пояснення зазначеного свідка суперечать свідченням близьких подруг померлої свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , довідці житлового органу про склад сім`ї спадкодавця та фактичним обставинам справи.

Виписка із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 про його стаціонарне лікування з 22.01.2018 по 02.02.2018 і довідка ЛКК від 04.02.2019 про те, що за станом здоров`я ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду , в яких адресою проживання хворого зазначена спадкова квартира, не є достатніми доказами на підтвердження факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто станом на 15.01.2018.

Пояснення приватного нотаріуса Бахматської Т.М. про те, що під час складення заповіту в квартирі був присутній чоловік ОСОБА_3 , також не свідчить про те, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 постійно проживав у спадковій квартирі разом із спадкодавцем.

Вимога про встановлення факту проживання ОСОБА_1 без реєстрації за адресою реєстрації ОСОБА_3 останнім не заявлялася, як не заявлялася і вимога про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а отже на час розгляду справи ОСОБА_1 уважається таким, що не прийняв спадщину у розумінні статті 1268 ЦК України

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст.61, 70 СК України (си.22 КпШС України).

Як встановлено судом першої інстанції, спадкове майно, а саме: 8/9 часток квартири АДРЕСА_1 , та земельна ділянка в садівничому товаристві «Іскра» були особистою приватною власністю спадкодавця, оскільки придбані останньою у порядку приватизації, за договором дарування і в порядку спадкування, а отже у відповідності до ст. 24 КпШС України, який діяв на час придбання спадкодавцем права власності на 4/9 часток спадкової квартири, ст.57 СК України, який діяв на час прийняття в дар інших 4/9 часток цієї ж квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка у садівничому товаристві «Іскра» була спільною сумісною власністю подружжя, є неспроможними.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 20.10.2003 право власності на землю у ОСОБА_3 виникло на підставі розпорядження голови Вільнянської райдержадміністрації №540 від 16.10.2003 (т.1, а.с.10).

Вказане розпорядження було прийнято посадовою особою органу місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви голови садівничого товариства «Іскра-2» про приватизацію земельних ділянок членами садівничого товариства, заяви членів товариства на приватизацію земельних ділянок та список членів садівничого товариства, де під порядковим номером 21значиться ОСОБА_3 (т.2, а.с.198-202).

З системного аналізу ст. ст. 81, 116 ЗК України вбачається, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.

У передбаченому законом порядку Державний акт на право власності на землю, виданий на ім`я спадкодавця, за життя останньої недійсним не визнавався, правомірність прийняття її в члени садового товариства не оспорювала ся, а тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була членом садового товариства і не мала права на приватизацію земельної ділянки в садовому товаристві, є неспроможними.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним. За формою і змістом заповіт відповідає вимогам ст.ст.1247, 1248 ЦК України.

Доказів на підтвердження доводів ОСОБА_1 про те, що зміст заповіту не відповідав справжній волі заповідача, що остання перебувала під психологічним тиском спадкоємця, або в стані алкогольного сп`яніння під час його складення, матеріали справи не містять.

Неповідомлення приватним нотаріусом позивача про відкриття спадщини, втрата останнім документів на спадкове майно і свідоцтва про шлюб не є підставою для визнання недійсним виданого відповідачеві свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру.

Вказані обставини могли бути однією із підстав для надання позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини, проте такі вимоги в цій справі останнім не заявлялися і судом першої інстанції не вирішувалися.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не усунув сперечливості у показаннях свідків, є неспроможними.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Як убачається із тексту судового рішення, оцінка зібраних у справі доказів надана судом першої інстанції за правилами ст.89 ЦК України.

Клопотання про дослідження будь-яких інших доказів з метою усунення суперечливостей у поясненнях свідка ОСОБА_4 сторони суду не заявляли.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 04.12.2019року.

Головуючий:

Судді: