РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року

Рiвненський мiський суд Рівненської області

в особi суддi ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Ющук О.С.,

pозглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному спpаву № 569/18794/18 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України, в якому просять суд стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 145 384,52 грн що є еквівалентом 35 000,00за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову; стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 222 000 грн, що є еквівалентом 6 783,75 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову; стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1 145 384,52 грн, що є еквівалентом 35 000,00 євроза офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що в квітні 2014 p., після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної ОСОБА_4 Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, разом зі своєю дружиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою Криму, були зареєстровані та проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4., дане помешкання належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до втрати позивачами житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Донецька Донецької області, стали причиною їх вимушеного переселення у жовтні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Рівне Рівненської області.

Позивачі зверталися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за результатами розгляду якої рішенням Рівненського міського суду від 14.03.2018 року у цивільній справі №569/16861/16-ц, яке набрало законної сили, встановлено факт того, що: вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України; вимушене переселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України

Посилаються також і на те, що до початку збройної агресії Російської Федерації проти України вони були повноправними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Донецька, вони мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Проте, з початком збройної агресії Російської федерації проти України їх життя стрімко погіршилось. Так, в лютому 2014 року в місті почали проводитись проросійські мітинги, на яких використовувалась російська символіка та лунали заклики до повалення адміністративно-територіального устрою України і приєднання частини території України до Російської Федерації. Трохи згодом, на початку березня, проросійські найманці незаконно захопили місцеві органи державної влади, на будівлях яких було зірвано українські прапори та змінено на російські і так звані прапори «ДНР».

Після фактичної втрати контролю Україною над деякими районами Донецької області різко погіршилась ситуація з правами людини, зокрема вони були позбавлені права на мирне зібрання, право на свободу совісті, на свободу вираження поглядів, права на життя тощо. За демонстрацію української громадянської позиції мирні мешканці могли бути підданими тортурам та катуванням з боку проросійських найманців, які фактично управляли містом і складалися у тому числі з представників Російської Федерації. З огляду на їх проукраїнські громадянські погляди в Донецьку вони жили у «внутрішній еміграції», спілкуючись лише з певним колом людей. Від решти чули лише образи та погрози.

Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитими озброєними проросійськими найманцями або втрати когось із рідних. У звязку з цим, вони відчували себе у небезпеці та хвилювалися за життя членів їх родини. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Донецьк, а тому вони вирішили залишити своє житло та переїхати в червні 2014 року до анексованого Криму, оскільки там залишилися всі родичі дружини і батьківській дім. Однак, перебування у Криму для осіб з українським паспортом, без оформлення російського громадянства, було дозволено не більше 90 днів. Тому їх родина була змушена після спливу цього терміну, а саме у жовтні 2014 року, виїхати до м. Рівне Рівненської області, де вони і оселились як вимушені переселенці.

Обставини, що зумовили їх вимушене переселення з окупованої території України тривають й досі.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території Донецької області вони втратили житло, надію на повернення додому, налагоджений побут, можливість планувати своє життя, вільне спілкування з друзями та родичами.

Умови, в яких вони зараз проживають в ІНФОРМАЦІЯ_5 не дають їм можливості налагодити звичний їм спосіб життя. Усе, до чого вони прагнули раніше, тепер є неможливим, на сьогоднішній день вони вимушені займатись питаннями благоустрою на новому місці.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено цивільне право ОСОБА_2, а саме: позбавлено можливості користуватися належним йому майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належної йому квартири №12, що знаходиться в будинку №59 на вулиці Словацька Куйбишівського району міста Донецька (Україна), загальною площею 63,8 m2.

Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди квартири в Куйбишевському районі міста Донецька, з урахуванням періоду, в який він зазнав збитків.

Період, в який зазнано збитків у вигляді упущеної вигоди становить 48 місяців (з жовтня 2014 року по жовтень 2018 року).

Середня місячна вартість оренди квартири встановлена з огляду на наявні в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в довгострокову оренду і становить 4 625 грн

Таким чином, у звязку з неможливістю передати в оренду належну йому трьохкімнатну квартиру та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості оренди аналогічного житла в Куйбишевському районі міста Донецька (Україна), розмір збитків у формі упущеної вигоди, завданих йому Російською Федерацією, за період з жовтня 2014 року по жовтень 2018 року (48 місяців), становить: (4 625*48) = 222 000 грн (двісті двадцять дві тисячі гривень), що є еквівалентом 6 783,75 євро (шість тисяч сімсот вісімдесят три євро 75 євроцентів) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви.

Позивачі та представник позивачів адвокат подали суду письмові заяви, в яких позовні вимоги підтримали та просять суд розгляд справи провести у їх відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 14.03.2018 року у цивільній справі №569/16861/16-ц, яке не оскаржувалось Російською Федерацією у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що: вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України; вимушене переселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України ОСОБА_2, завдано істотної моральної та майнової шкоди, а ОСОБА_3, завдано істотної моральної шкоди.

Оскільки, позивачі були зареєстровані та проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4,. дане помешкання належало ОСОБА_2 на праві приватної власності., підтвердженням чого є інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек

Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до втрати житла і майна позивачів, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Донецька Донецької області, стали причиною їх вимушеного переселення у жовтні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Рівне Рівненської області, що підтверджується довідками про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 16.10.2014 року відповідно за № та №.

До початку збройної агресії Російської Федерації проти України позивачі були повноправними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Донецька, вони мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Проте, з початком збройної агресії Російської федерації проти України їх життя стрімко погіршилось.

Таким чином, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України порушені права позивачів, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо.

Порушення прав позивачів з боку Російської Федерації, зокрема гарантованих статтями 2, 3, 5, 8, 9, 10, 11, 14 Європейської конвенції, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» ЄСПЛ, є множинними і факт множинності порушень має враховуватись судом.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні вимог позивачів про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької ОСОБА_4 (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька ОСОБА_4 зобов'язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами.

В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.

Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно позивачів.

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької ОСОБА_4 (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька ОСОБА_4 має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через неможливість користуватись належним їх житлом, працювати на своїх роботах, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну кожному з позивачів моральну шкоду у сумі 1145384,52 грн., який на день пред'явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35 000 Евро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.

Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме ОСОБА_4 Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров'я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Стаття 3 Європейської конвенції зазначає, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Стаття 5 Європейської конвенції встановлює, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність.

Згідно із ст. 8 Європейської конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Статтею 9 Європейської конвенції встановлено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії.

Кожен має право на свободу вираження поглядів (ст. 10 Європейської конвенції).

Відповідно до ст. 11 Європейської конвенції, кожен має право на свободу мирних зібрань і свободу об'єднання з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів.

Користування правами та свободами, визнаними в Європейській конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою (ст. 14 Європейської конвенції).

Як вбачається з положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, цивільне право якої порушено, зазнає збитків у вигляді упущеної вигоди, коли вона не отримує доходів, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її цивільне право не було порушене.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено цивільне право ОСОБА_2, а саме: позбавлено можливості користуватися належним йому майном та вилучати корисні властивості належного йому майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належної йому квартири №12, що знаходиться в будинку №59 на вулиці Словацька Куйбишівського району міста Донецька (Україна), загальною площею 63,8 m2.

Статтею 22 ЦК України встановлено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. При цьому зазначається, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.І, 3 ст. 22 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші субєкти публічного права.

Безпосереднім субєктом, внаслідок умисних дій якого позивачам завдана моральна та майнова шкода є Російська Федерація, її Збройні Сили та створені нею збройні формування, що мають на озброєнні та використовують засоби, які становлять підвищену небезпеку для оточуючих.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Пунктами 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із положеннями ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 p. №1207-VII передбачено, що відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським обєднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за майнову чи немайнову шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 p. №2268-VII.

За змістом ч. З ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 р. N2148-VIII, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; Ь) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.

Окрім цього, як вбачається зі змісту ст. 4, 5, 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» ціллю державної політики - є захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, шляхом вжиття заходів органами державної влади та їх посадовими особами, що діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України; основним напрямком захисту прав і свобод цивільного населення є - захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини.

Таким чином, наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з учасника цивільних правовідносин, на користь позивачів грошового еквіваленту справедливої компенсації завданої Російською Федерацією моральної та майнової шкоди .

При цьому суд погоджується з наведеним позивачами розрахунком завданої шкоди, оскільки він проведений відповідно до вимог чинного законодавства..

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України задовольнити повністю.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 145 384,52 грн (один мільйон сто сорок пять тисяч триста вісімдесят чотири гривні 52 кой.) що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять пять тисяч євро) .

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 222 000 грн (двісті двадцять дві тисячі гривень), що є еквівалентом 6 783,75 євро (шість тисяч сімсот вісімдесят три євро 75 євроцентів).

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1 145 384,52 грн (один мільйон сто сорок пять тисяч триста вісімдесят чотири гривні 52 коп.) що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять пять тисяч євро).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Рівненський міський суд в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач - ОСОБА_2, паспорт серії ВВ №545065, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6.

Позивач - ОСОБА_3, паспорт серії ВВ №545066, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6.

Відповідач - Російська Федерація, місце знаходження Посольство Російської Федерації в Україні: м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27.

Суддя Н.Г. Кучина