Справа № 761/6660/19
Провадження № 2/761/4245/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення позики,

ВСТАНОВИВ:

14.02.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом, згідно з яким просить суд: стягнути солідарно з ОСОБА_2 (далі - відповідач 1) та ОСОБА_3 (далі - відповідач 2) на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 2 500,00 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.02.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено Договір позики, згідно якого останні отримали від позивачки позику в сумі 2 500,00 доларів США, яку зобов`язались повернути в строк до листопада 2018 року. При цьому, як зауважує позивачка, факт передачі грошей за вказаним договором підтверджується розпискою відповідачів про отримання ними вказаних грошових коштів із зобов`язанням повернути їх у строк до листопада 2018 року. Разом з тим, позивачка вказує, що незважаючи на досягнення домовленості про повернення позики до листопада 2018 року, відповідачі станом на дату звернення до суду з даним позовом свої зобов`язання перед нею не виконали та отримані грошові кошти не повернули.

У зв`язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 525, 1048, 1050 ЦК України, позивачка просить стягнути з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 2500, 00 коп. доларів США.

Ухвалою суду від 01.03.2019 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

08.05.2019 року ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що підтримує позовну заяву та просить розглядати справу без її участі.

06.06.2019 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву представника ОСОБА_2 , в якому останній виклав заперечення щодо позову.

Представник позивачки ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача 1 ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідач 2 в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, у відзиві на позовну заяву просили розглядати справу без її участі.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13.

При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Водночас, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачка надала до суду розписку, яка складена ОСОБА_3 07.07.2018 року, на думку позивачки, є належним та допустимим доказом який підтверджує отримання ОСОБА_2 від неї грошових коштів у розмірі 2 500, 00 доларів США для купівлі заміського будинку (дачі), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , так і зобов`язання відповідача 1 їх повернути у строк до 01.11.2018 року.

Однак, в розумінні положень ст.ст. 76-79 ЦПК України, вказана розписка не може вважатися належним та допустимим доказом, який би підтверджував наявність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики, й відповідно зобов`язання відповідача 1 повернути грошові кошти, оскільки розписка про отримання 2 500, 00 доларів США складена не особисто ОСОБА_2 , а його колишньою дружиною ОСОБА_3 , яка підтверджує факт отримання її колишнім чоловіком коштів у її матері більш ніж сім років назад, що не відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія відзиву ОСОБА_3 на позовну заяву про розірвання шлюбу цивільна справа №761/35717/17, в якому зазначено, що з метою об`єднання їхньої сім`ї, за обопільною згодою, у червні 2011 року було придбано у спільну власність будинок у с.Стовпне, на кошти які були повністю подаровані ОСОБА_3 її матір`ю, тобто ОСОБА_1 , вказане підтверджує той факт, що ОСОБА_2 не отримував від позивача грошові кошти в борг.

До того ж, як вже зазначалося вище, посилання позивачки на ту обставину, що факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 2 500,00 доларів США можуть бути підтверджені показами свідків, судом оцінюються критично, адже як роз`яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року за №9, виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

Аналогічна позиція викладена й в п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, де зазначено, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з угод, для яких законом встановлено письмову форму.

Натомість, у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, як передбачено положеннями ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Однак, оскільки на підтвердження заявлених позовних вимог позивачкою не було надано жодних доказів, які мали б підтвердити факт виникнення між сторонами цивільно-правових відносин з підстав, визначених у статті 11 ЦК України, що зумовлювало б настання правових наслідків зобов`язального характеру, суд вважає, що позивачкою не доведено порушення її прав відповідачами.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення позики.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: