КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №760/4019/19 головуючий у суді І інстанції: Оксюта Т.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Мельника Я.С., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Солом'янськогорайонного суду міста Києва від 16 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 29.04.2011 року між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 був укладений договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала.У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, станом на 17.01.2019 року у неї перед позивачем виникла заборгованість в сумі 13867,04 грн., з яких: 36,54 грн. - тіло кредиту; 1017,06 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 11676,91 грн. - нараховано пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 636,53 грн. - штраф (процентна складова).

Ураховуючи наведене, АТ КБ «Приват Банк» просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 13867,04 грн., а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн..

Заочним рішенням Солом'янськогорайонного суду міста Києва від 16 серпня 2019 року задоволено частково позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.04.2011 року в сумі 36,54 грн..

Стягнутоз ОСОБА_1 користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк» судовий збір в сумі 1921,00 грн..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючи на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами і неустойкою та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на копію заяви від 29.04.2011 року, з якої чітко вбачається, що відповідач надала інформацію, вказавши свої персональні дані та надала згоду на оформлення договору, а також засвідчила це особистим підписом. Крім того, зазначає, що відповідач особисто підписала Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк не надала.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» повернуті не в повному обсязі, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Вирішуючи даний спір і відмовляючи у позові в частині стягнення відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ «КБ «ПриватБанк» дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Однак, такі висновки суду невідповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір 29 квітня 2011 року б/н, згідно з умовами якого останння отримала кредит у розмірі 2000,00 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Крім того, з анкети-заяви вбачається, що відповідач отримала платіжні картки «Універсальна» та пенсійна (а.с. 8-зворот).

До анкети-заяви додано Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» у якій відповідач, ознайомилась із фінансовими умовами надання платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і зразками розрахунку суми сплати за використання кредитних засобів (а.с. 9)

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17 січня 2019 року становить 13867,04 грн. і складається із: тіла кредиту - 36,54 грн., нарахованим відсоткам - 1017,06 грн., нарахованої пені - 11676,91 грн., а також штрафи: 500,00 грн. (фінансова частина), 636,53грн. (процентна складова). (а.с. 6-7).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також відсутня сума кредитних коштів, строк дії кредитної картки. Дана анкета-заява також не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Разом з цим містить підпис відповідча під пунктом в якому зазначено, що відповідач згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 8)

Встановлено, що згідно наданого банком розрахунку заборгованості, відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 6-7).

Встановлено, що розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань.

ОСОБА_1 не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, і наведених норм законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення тіла кредита та вірно застосовано норми матеріального права.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд апеляційної інстанції доходить наступного.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як встановлено судом, відповідач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг (29 квітня 2011 року), а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними, що засвідчив своїм підписом (а.с.8-зворот).

Відповідно до ч.1 ст.10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком у випадку інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку та погодження клієнта на нові умови, а також шляхом надсилання СМС-повідомлень.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що боржник вважається належно повідомленим про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом у односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові.

Проте, з наданих позивачем розрахунках заборгованості станом на 31 травня 2015 року вбачається, що з 29 квітня 2019 року по 29 серпня 2014 року діяла відсоткова ставка 30,00%, в подальшому банк з 01 вересня 2014 року збільшив відсоткову ставку до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року до 43,20% . Також, у розрахунках станом на 17 січня 2019 року, за період з 01 червня 2015 року по 31 березня 2016 року встановити розмір відсоткової ставки за місяць не можливо, оскільки в розрахунках заборгованості за кожен місяць визначено три відсоткові ставки: 2,9%, 3,6%, 2,5% , а за період з 01 квітня 2016 року по 17 січня 2019 року діяла підвищена відсоткова ставка 3,6% (а.с. 4-7).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, разом з тим, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо підстав відмови у позові в цій частині, оскільки відсоткову ставку банк збільшив в односторонньому порядку, тому відповідно до вимог ст. 10561 ЦК України відсутні підстави для стягнення збільшених в односторонньому порядку відсотків.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею, а також сум штрафів суд апеляційної інстанції доходить наступного.

Відповідно до положень статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Керуючись статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із того, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів.

Разом з тим, процентна складова штрафу підлягає зменшенню з урахуванням п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, штраф у розмірі 5% від ціни позову буде складати 58,65грн. (36,54+500+636,53=1173,07грн., відповідно 5% від 1173,07грн. становить 58,65грн.).

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за пеню не підлягають до задоволення, оскільки недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, не допускається.

За таких обставин, з ОСОБА_1 за період з 29 квітня 2011 року по 17 січня 2019 року (дата визначена АТ КБ «ПриватБанк» у позові) підлягає стягненню наступна заборгованість:

- 500,00 гривень - штраф (фіксована частина);

- 58,65 гривень - штраф (процентна складова).

Відтак, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» частково знайшли своє підтвердження у матеріалах цивільної справи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань перед позивачем АТ КБ «Приватбанк», що призвело до порушення прав останнього.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги висновоки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази зміни умов та тарифів договору, відповідач в свою чергу будучи належним чином повідомлений про розгляд справи зазначених обставин не оспорював. Крім того суд не може грунтувати своє рішення на припущеннях.

Крім того суд апеляційної інстанції вважає безпідставним фактичне звільнення боржника від сплати відсотків та штрафних санкцій судовим рішенням, з урахування того, що відповідачем не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором (який є дійсним та неоспорений сторонами) може становити економічну небезпеку для країни, виходячи з наступногою.

Економічна безпека - стан економіки, при якому забезпечується досить високе і стійке економічне зростання; ефективне задоволення економічних потреб; контроль держави за рухом і використанням національних ресурсів; захист економічних інтересів країни на національному і міжнародному рівнях. Складова частина національної безпеки, її фундамент і матеріальна основа. Об`єктом економічної безпеки виступає як економічна система узята в цілому, так і її складові елементи: природні багатства, виробничі і невиробничі фонди, нерухомість, фінансові ресурси, людські ресурси, господарські структури, сім`я, особа. Економічна безпека- є складовою частиною національної безпеки.

Якщо розглядати економічну безпеку підприємства, то до її складових більшість науковців відносять такі, як:- фінансова (досягнення найбільш ефективного використання ресурсів);- політикоправова (дотримання чинного законодавства, всебічне правове забезпечення правової діяльності підприємства);- інтелектуальна і кадрова (збереження і розвиток інтелектуального потенціалу підприємства, ефективне управління персоналом);- технікотехнологічна (ступінь відповідності застосованих на підприємстві технологій сучасним світовим аналогам за умови оптимізації витрат ресурсів);- інформаційна (ефективне інформаційно-аналітичне забезпечення господарської діяльності підприємства);- екологічна (дотримання чинних екологічних норм);- силова (забезпечення фізичної безпеки працівників підприємства).

Загрози економічної безпеки- явища і процеси, що впливають негативно на господарство країни, що утискають економічні інтереси особи, суспільства і держави.

ПриватБанк -найбільший за розмірами активів український банк і лідер роздрібного банківського ринку України, зареєстрований 19 березня 1992 року. За класифікацією НБУ, ПриватБанк є одним з трьох системно важливих банків в Україні у 2018 році. Також є одним з трьох державних банків на які поширюється державна гарантія повернення 100 % вкладів фізичних осіб.

Отже, звільнення судовими рішеннями боржників від сплати відсотків та штрафних санкцій за кредитними договорами призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із положень ст.ст. 549, 1054, 10561 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2881,50 грн., сплачених подачі апеляційної скарги (а.с. 74).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині відмови у стягненні заборгованості по штрафам не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у невірному тлумаченні закону, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині відповідно до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2019 рокув частині відмови у стягненні заборгованості штрафів скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по штрафам: 500,00 гривень штраф (фіксовану частину); 58,65 гривень штраф (процентну складову).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 2881,50 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «03» грудня 2019 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко Я.С. Мельник О.І. Сліпченко