Єдиний унікальний номер 226/1667/18 Номер провадження 22-ц/804/809/19

Єдиний унікальний номер 226/1667/18
Номер провадження 22-ц/804/809/19
Головуючий у 1 інстанції Клепка Л.І.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т.В., Санікової О.С.

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу №226/1667/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 центральної міської лікарні, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 міська рада, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 грудня 2018 року (суддя Клепка Л.І.),

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 центральної міської лікарні про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона за трудовим договором працювала в ОСОБА_2 центральній міській лікарні на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами на 1,0 ставки. 22.03.2018р. у звязку з реорганізацією стоматологічного відділення їй було вручено відповідачем письмове попередження від 22.03.2018р. про те, що її посада на підставі наказу ОСОБА_2 ЦМЛ від 16.03.2018р. №101 «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 центральної міської лікарні, скорочення чисельності та штату працівників», прийнятого на виконання рішення ОСОБА_2 міської ради від 14.02.2018р. №VII/43-26 «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами і зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 центральної міської лікарні» та штатного розпису ОСОБА_2 ЦМЛ, який мав діяти з 23.05.2018р., підлягає скороченню, у звязку з чим 22.05.2018 вона буде звільнена з роботи відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Проте в подальшому наказом відповідача №147 від 22.05.2018 були внесені зміни до наказу №101 від 16.03.2018, якими вивільнення працівників стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії, які підлягали звільненню за скороченням штату, за ініціативою голови первинної профспілки було відтерміноване до 11.06.2018р., у звязку з чим вона продовжувала працювати, а 11.06.2018р. на підставі наказу відповідача №196-к від 11.06.2018 її було звільнено з роботи за скороченням штату згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Підставами незаконності свого звільнення зазначає фактичну відсутність реорганізації, оскільки за законом така може застосовуватися лише до юридичної особи, а не до її невідокремлених структурних підрозділів, яким є стоматологічна поліклініка зі спеціалізованими прийомами, невручення їй повторного попередження про звільнення з роботи з 11.06.2018р. та звільнення без згоди первинної профспілкової організації ОСОБА_2 ЦМЛ. Також звертає увагу на юридичну невизначеність наказу ОСОБА_2 ЦМЛ №101 від 16.03.2018р. «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 центральної міської лікарні, скорочення чисельності та штату працівників», оскільки, на її думку, зміни що декілька разів вносилися до п.1 цього наказу після його прийняття, припиняли дію попередньої редакції цього пункту, зокрема в тій частині, що стосувалося її звільнення за попередженням від 22.03.2018р., що дає їй підстави стверджувати про втрату цим попередженням своєї юридичної сили, а невручення їй повторного попередження про звільнення з 11.06.2018р. - про недотримання відповідачем порядку вивільнення працівників, передбаченого ст.49-2 КЗпП, так як з 22.05.2018р. до фактичної дати звільнення - 11.06.2018р. минуло менше двох місяців. Крім цього, вказувала на неточність назви структурного підрозділу, який підлягав виключенню з організаційної структури ОСОБА_2 центральної міської лікарні, в рішенні ОСОБА_2 міської ради від 14.02.2018р. про реорганізацію стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії, що, на думку позивача, не приписувало скорочення будь-якої із штатних одиниць із того підрозділу, де вона працювала, та на неправомірнсть підписання наказу про її звільнення в.о. головного лікаря ОСОБА_3, оскільки єдиним підписантом від ОСОБА_2 ЦМЛ, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, є головний лікар ОСОБА_4

Просила суд скасувати наказ відповідача №196-к від 11.06.2018р. про звільнення з роботи, поновити її на роботі на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) на 1,0 ставки стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами ОСОБА_2 ЦМЛ та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.06.2018р. по день постановлення рішення.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

На вказане рішення Димитровського міського суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дане рішення, ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та ухвалено з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ОСОБА_2 міської ради №VII/43-26 від 14 лютого 2018 року, як те, що прийняте міською радою по факту, так і те, яке з відмінністю змісту розміщене на офіційному сайті ОСОБА_2 міської ради та отримане відповідачем 07 березня 2018 року, не містять юридично закріпленої назви структурного підрозділу, у якому було розташоване робоче місце позивача, що на її думку підтверджує відсутність правової визначеності у приписах вказаного рішення міськради. Суд першої інстанції даний факт залишив поза увагою, не зважаючи на його суттєве і принципове значення для обєктивного та всебічного розгляду справи. Не врахував, що не маючи чітких приписів щодо найменування та дій відносно невідокремленого структурного підрозділу, в якому працювала позивач, а також факт не оприлюднення рішення міськради, відповідач не мав юридичних підстав видавати наказ №101 від 16 березня 2018 року.

В апеляційній скарзі також посилається на те, що суд помилково взяв до уваги той факт, що 22 березня 2018 року вона отримала від відповідача попередження, в якому була інформація про те, що у звязку з реорганізацією стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами, на підставі наказу по ОСОБА_2 ЦМЛ від 16.03.2018 року її посада підлягає скороченню і вона буде звільнена із займаної посади 22.05.2018 року. 07.05.2018 року відповідач спрямував до виборного органу первинної профспілкової організації ОСОБА_2 ЦМЛ перше подання про надання згоди на вивільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а 21.05.2018 року відповідач отримав відмову профспілкової організації у наданні згоди на вивільнення усіх працівників стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії. Підставою цієї відмови стали чисельні зміни до первісної редакції п.1 наказу №101 від 16.03.2018 року, які вносились наступними наказами відповідача у такий спосіб, що кожен наступний наказ замінював, а не доповнював попередній зміст п.1 наказу №101. Остання редакція вказаного пункту на час розгляду виборним органом первинної профспілкової організації перших подань на звільнення працівників стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії станом на 21 травня 2018 року, на думку позивача, була у редакції наказу №117/1 від 02.04.2018 року, яким приписувалось виключити зі складу лікарні лише посаду завідуючого стоматологічної поліклініки з 03.06.2018 року, тобто через два місяці з часу отримання ним попередження про вивільнення (який не був членом профспілки). Заявник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що вказані накази хоча і вносили зміни до наказу №101, але не скасовували попередні і не змінювали первісного рішення про скорочення. Зміни до наказів дійсно не містили прямих приписів щодо його скасування, але суттєво змінювали його зміст та робили неможливим виконання первісної редакції пункту 1 наказу №101, і з кожною наступною зміною - неможливим виконання і попереднього наказу відповідача, яким також вносились зміни до наказу №101. За підсумком, на думку позивача, такі обставини спростовували і зміст попередження про звільнення, для якого наказ №101 був ґрунтовним.

Також апелянт посилається на те, що підстава її вивільнення з 11 червня 2018 року ґрунтувалась лише на клопотанні голови первинної профспілкової організації ОСОБА_2 ЦМЛ від 22 травня 2018 року про перенесення вивільнення працівників на 11 червня 2018 року. На підставі цього подання відповідач 22 травня 2018 року видав наказ №147, згідно якого не «переніс» розгляд питання, а стверджувально вказав про скорочення чисельності штату з 11 червня 2018 року. З цим наказом у день його видання були ознайомлені усі працівники. Позивачка вважає, що вказаним наказом були скасовані приписи наказу №101 (з наступними змінами), тому редакція пункту 1 наказу №101 щодо часу звільнення усіх працівників це зміст наказу відповідача від 22 травня 2018 року №147.

23 травня 2018 року голова первинної профспілкової організації ОСОБА_2 ЦМЛ спрямував листа адміністрації відповідача, в якому вказав про неврахування всіх вимог трудового законодавство у клопотанні роботодавця від 22 травня 2018 року, зокрема його обовязок попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Тому, на думку позивача, подальша реалізація наказу відповідача № 147 від 22 травня 2018 року втратила юридичне підґрунтя. Подання про надання згоди профкомом на вивільнення її 11 червня 2018 року за скороченням за п.1 ст.40 КЗпП України відповідач не спрямовував. На думку позивача суд дійшов помилкового висновку про необґрунтованість відмови виборного органу первинної організації профспілки від 21 травня 2018 року у ненаданні згоди на вивільнення позивача за скороченням, що не відповідає дійсності і безпідставно застосовано судом до подій, які не повязані з датою вивільнення зазначеному у поданні.

Підсумовуючи, позивач зазначила, що у порушення ст.43 Конституції України, ст.ст.43, 49-2 КЗпП України суд першої інстанції безпідставно та всупереч матеріалам справи визнав законним вивільнення позивача з роботи за скороченням за п.1 ст.40 КЗпП України без погодження з профкомом та за рішенням міськради, яке не було оприлюднене і містить у своїх приписах явні ознаки правової невизначеності.

Щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права, позивач в апеляційній скарзі зазначила, що судом був проявлений «надмірний формалізм» під час залишення її позову буз руху ухвалою від 11 червня 2018 року з підстави відсутності у позові розрахунку суми, яка підлягає стягненню, не зазначення про наявність у позивача або іншої особи оригіналів доданих до заяви копій письмових доказів та відмовлено у клопотанні про витребування доказів від відповідача. Судом не були враховані фактичні обставини справи, які на думку позивача дозволяли відкрити провадження у справі не створюючи зволікання у розгляді справи. Вказує на те, що 22 червня 2018 року ухвалою Димитровського міського суду Донецької області був повернутий колективний позов про поновлення на роботі 23 працівників, звільнених ОСОБА_2 ЦМЛ 11 червня 2018 року, в тому числі і її позов. Докази до вказаного колективного позову додавалися стосовно кожного позивача і були ті самі, що подавалися і з позовом у даній справі. Про наявність «недоліків» судом зазначено не було. Крім того, судом не враховані розяснення, викладені у постанові Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року, відповідно до яких подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при предявленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. У позивача виникали труднощі в отриманні від відповідача доказів у справі, що підтверджено подальшим перебігом розгляду справи. Після відкриття провадження у справі вона отримала лише довідку про свій середній заробіток, але в отримання інших документів відповідачем було відмовлено. Все це, на думку позивача, вказує на надмірний формалізм з боку суду відносно неї, що порушувало її доступ до правосуддя у сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Позивач вважає, що під час відкриття провадження у справі судом безпідставно та невиправдано залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 міську раду, без клопотання з її боку. Посилаючись на ч.3 ст.187 ЦПК України суд поклав на неї обовязок не пізніше двох днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі направити третій особі копію позовної заяви з додатками до неї, а докази такого направлення надати суду до початку розгляду справи по суті в порушення частини 2 ст.177 ЦПК України.

Також судом розгляд справи з вини відповідача відбувався більше строку визначеного ЦПК України, що повязано зі зловживанням процесуальними правами з боку відповідача і що залишалося без належної реакції на це з боку суду (а.с.17-26 т.2).

Представником відповідача ОСОБА_2 ЦМЛ, на апеляційну скаргу надано письмовий відзив, в якому останній посилається на відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Вважає, що під час розгляду справи судом у повному обсязі було зясовано всі обставини справи. Встановлено, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організаційно-штатній структурі, які потягли за собою скорочення чисельності штату працівників стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії, що спростовує доводи позивача про відсутність чітких приписів та юридичних підстав для скорочення її посади. Процедура звільнення працівників стоматологічної поліклініки з спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 ЦМЛ, відповідно до пункту 1 ст.40 КЗпП України, проводилася з дотриманням гарантій працівників, зокрема, з урахуванням вимог статей 43, 49-2 КЗпП України. Наміри роботодавця щодо звільнення позивача, підстави та попередні строки звільнення (22 травня 2018 року), перенесення цих строків на 11 червня 2018 року, терміни цього перенесення були ясними, чіткими, належним чином доведеними до позивача, що було зясовано судом першої інстанції, а тому стверджувати про існування будь-якої невизначеності та необізнаності позивача про майбутнє звільнення та його дату у позивача немає підстав.

Також зазначає, що, враховуючи дату звільнення позивача 11 червня 2018 року, відповідачем при її звільненні не було порушено вимог частини 1 ст.49-2 КЗпП України, якою гарантується право працівника не бути звільненим у строк менш ніж за два місяці з моменту попередження. Зазначив, що не можна вважати дії відповідача щодо розірвання трудового договору з позивачем такими, що вчинені з порушенням вимог ст.49-2 КЗпП України, за відсутності обґрунтованої відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем. Також посилається на безпідставність посилань позивача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи (а.с.40-46 т.2).

Представник третьої особи ОСОБА_2 міської ради, на апеляційну скаргу позивача надав пояснення, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Димитровського міського суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін (а.с.52-58 т.2).

Зазначив, що ОСОБА_2 центральна міська лікарня діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням ОСОБА_2 міської ради, відповідно до якого ОСОБА_2 центральна міська лікарня є комунальним лікувально-профілактичним закладом охорони здоровя, що заснований на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади міста Мирноград, управління в межах повноважень здійснює ОСОБА_2 міська рада як представник територіальної громади.

Рішенням ОСОБА_2 міської ради від 14 лютого 2018 року №УІІ/43-26 з організаційної структури ЦМЛ виключено стоматологічну поліклініку із спеціалізованими прийомами і зубопротезну лабораторію та утворено і включено до складу організаційної структури ЦМЛ лікувально-діагностичне відділення зі спеціалізованими прийомами стоматологічний кабінет. Звільнення позивачки здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Рішення Мироноградської міської ради, на яке посилається позивач, було оскаржено в Донецькому окружному адміністративному суді та в Першому апеляційному адміністративному суд і визнано законним, відповідним та прийнятим в межах компетенції.

Вказує, що 22.03.2018 року позивач отримав попередження про звільнення із займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з наданням відповідних пільг та компенсацій згідно з діючим законодавством. Позивачу запропоновані посади від яких вона відмовилась з особистих причин. Вакансії пропонувались неодноразово.

Законодавством не передбачено обмежень щодо перенесення дати звільнення працівників під час проведення процедури скорочення чисельності та штату. Вважає, що перенесення дати звільнення позивача на іншу дату, повязано виключно з дотриманням прав останнього і його соціальних гарантій при звільненні. Тим більш, що підстава такого звільнення не змінювалась.

Позивачка в судове засідання апеляційного суду не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надіслала на адресу суду листа з проханням розглянути справу за її відсутності, просила скаргу задовольнити (а.с.65 т.2)

Представник відповідача ОСОБА_2 ЦМЛ адвокат ОСОБА_5 та представник третьої особи ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_6 також в судове засідання не зявились, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, наддали клопотання про розгляд справи за їх відсутність. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.66-69 т.2).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін та їх представників.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За статтею 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 01.03.2017 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами на 1,0 ставки та була членом первинної профспілкової організації ОСОБА_2 центральної міської лікарні (а.с.6, 7 т.1).

За Статутом, затвердженого рішенням міської ради №VII/12-45 від 08.06.2016 (зі змінами, внесеними рішенням №VII/43-26 від 14.02.2018) та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 центральна міська лікарня є комунальним лікувально-профілактичним закладом охорони здоровя, що заснований на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади міста Мирнограда. Управління лікарнею в межах повноважень здійснює ОСОБА_2 міська рада (а.с.12-15, 233-235 т.1).

Лікарня має право згідно з чинним законодавством формувати структуру і штати згідно з нормативами і встановленим кошторисом. Організаційна структура лікарні, гранична чисельність працівників та штатний розклад визначається головним лікарем (п.6.5.9 розділу 5 Статуту).

Згідно розділу 7 Статуту, затвердженого від 08.06.2016, до організаційної структури ЦМЛ входили структурні підрозділи стоматологічна поліклініка зі спеціалізованими прийомами (кабінетами) та зубопротезна лабораторія (а.с.237-239 т.1).

Згідно штатного розкладу ОСОБА_2 ЦМЛ, затвердженим міським головою ОСОБА_2 міської ради 02.01.2018р., станом на 01.01.2018р. чисельність штатних одиниць стоматологічної поліклініки становила 27,75 штатних одиниць, зубопротезної лабораторії - 17,0 штатних одиниць (а.с.189-206 т.1).

Рішенням ОСОБА_2 міської ради №VII/43-26 від 14.02.2018р. «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 центральної міської лікарні», чинним на час розгляду справи, із організаційної структури ОСОБА_2 ЦМЛ виключено стоматологічну поліклініку зі спеціалізованими прийомами (27,75 шт.од.) і зубопротезну лабораторію (17 шт.од.) та утворено і включено до складу організаційної структури ЦМЛ стоматологічний кабінет у складі лікувально-діагностичного відділення зі спеціалізованими прийомами на 3,5 штатних одиниць: лікаря-стоматолога-терапевта 0,5 од., лікаря-стоматолога-хірурга 0,5 од., лікаря-стоматолога-дитячого 0,5 од., лікаря стоматолога-ортопеда 0,5 од., сестри медичної - 1,0 од., молодшої медичної сестри (санітарки) 0,5 од. (а.с.113 т.1, зв.бік).

Зазначені зміни знайшли своє закріплення в розділі 7 нової редакції Статуту ЦМЛ, затвердженому рішенням міської ради від 14.02.2018р. № УІІ/43-26 (а.с.233-235 т.1).

20.02.2018р. роботодавцем (відповідачем по справі) на виконання вимог ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», було повідомлено первинну профспілкову організацію лікарні про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії і вивільнення працівників за скороченням штату, що підтверджується листом голови профспілкової організації, яким дана інформація прийнята до відома (а.с.120 т.1).

16.03.2018р. головним лікарем ОСОБА_2 ЦМЛ ОСОБА_4 на виконання рішення ОСОБА_2 міської ради від 14.02.2018 видано наказ №101 «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 ЦМЛ, скорочення чисельності та штату працівників», яким із організаційної структури лікарні виключено відділення «Стоматологічна поліклініка зі спеціалізованими прийомами» зі штатними посадами в кількості 27,75 шт.од., в тому числі посади молодшої медичної сестри (санітарки) в кількості 6,0 шт.од., яку на 1,0 ставки обіймала позивачка ОСОБА_1, та відділення зубопротезної лабораторії з штатними посадами в кількості 17 шт.од. (а.с.26 т.1).

Цим же наказом утворено та включено до організаційної структури ЦМЛ у складі лікувально-діагностичного відділення зі спеціалізованими прийомами - стоматологічний кабінет у кількості 3,5 шт.од.: лікаря-стоматолога-терапевта (0,5), лікаря-стоматолога-хірурга (0,5), лікаря-стоматолога-дитячого (0,5), лікаря-стоматолога-ортопеда (0,5), сестри медичної (1,0), молодшої медичної сестри (санітарки) (0,5), що знайшло своє відображення в штатному розкладі ЦМЛ, затвердженому міським головою 16.03.2018р., який згідно пункту другого наказу головного лікаря №101 від 16.03.2018 мав вступити в дію з 23.05.2018р. (а.с.26 зв.бік, т.1,).

На виконання заходів, повязаних з реорганізацією стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 ЦМЛ, в закладі 16.03.2018р. було створено комісію, до складу якої увійшли представники первинної профспілкової організації.

21.03.2018р. трудовим колективом стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії було проведено збори трудового колективу, на яких обговорювалося питання про виключення із організаційної структури лікарні стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії з вивільненням всіх штатних одиниць та вирішувалося питання надання комісії з реорганізації пропозицій кандидатур, які виявили бажання працювати у стоматологічному кабінеті зі спеціалізованими прийомами у складі лікувально-діагностичного відділення, який вводився до організаційної структури закладу (а.с.121-123 т.1). Згідно зазначеного протоколу, один примірник якого було спрямовано до комісії з реорганізації, працювати у новоствореному стоматологічному кабінеті на посаді лікаря-стоматолога-терапевта 0,5 ставки виявила бажання ОСОБА_7, на посаді лікаря- стоматолога-хірурга 0,5 ОСОБА_8, лікаря-стоматолога-дитячого 0,5 ОСОБА_9, лікаря-стоматолога-ортопеда 0,5 ОСОБА_10, сестри медичної 1,0 ОСОБА_11 (0,5 ст.) і ОСОБА_12 (0,5ст.), на посаді молодшої медичної сестри ОСОБА_13О.(а.с.121-123 т.1).

З 22.03.2018р. комісією в порядку ст.49-2 КЗпП України особам, які підлягали вивільненню, стали вручатися попередження.

22.03.2018р. на засіданні комісії з реорганізації позивачку ОСОБА_1 було персонально попереджено про її наступне вивільнення на підставі п.1 ч.1ст.40 КЗпП у звязку зі скороченням її посади (а.с.133-139 т.1).

Позивачці були запропоновані вакантні посади по лікарні: кухонний робітник іншого адміністративно-управлінського та допоміжного персоналу (1,0 ставки), молодша медична сестра травматологічного відділення (0,5 ставки), молодша медична сестра жіночої консультації (1,0 ставки), від яких вона відмовилась (а.с.124 т.1).

Про відмову позивачки від переведення її на інші посади свідчать і її підписи на письмових пропозиціях вакансій від 16 та 18.05.2018р., згідно яких, окрім зазначених вакансій, їй ще було запропоновано посаду двірника іншого адміністративно-управлінського та допоміжного персоналу 0,5 ставки (а.с.150, 151 т.1). Вказана інформація була підтверджена в судовому засіданні самою позивачкою, яка суду пояснила, що з моменту вручення попередження і до моменту звільнення, їй неодноразово пропонувались переведення на інші вакансії, проте від жодної з них вона відмовилась, т.я. вважала, що на цих посадах їй буде важче працювати.

07.05.2018р. на адресу голови первинної профспілкової організації були спрямовані подання за підписом головного лікаря про надання згоди на звільнення працівників, в тому числі позивачки з посади молодшої медичної сестри (санітарки) стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами на 1,0 ставки на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату з 22.05.2018 (а.с.144-146 т.1).

21.05.2018р. ОСОБА_2 міська організація профспілки працівників охорони здоровя за результатами розгляду подань про надання згоди на звільнення працівників за скороченням штату своїм листом за підписом голови ОСОБА_14 повідомила головного лікаря про відмову у наданні згоди на звільнення працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, в тому числі і позивачки ОСОБА_1 (а.с.147-149 т.1). Підставою для прийняття такого рішення, як зазначено в листі голови профспілки, стала юридична відсутність наказів, якими б скорочувалися посади працівників з дат, які були вказані у їх попередженнях про подальше вивільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, так як, на думку голови профспілки, внесенням чисельних змін до п.1 наказу №101 від 16.03.2018 втрачалася первісна редакція цього пункту та тих змін, які вносилися до нього до видання наказу №117/1 від 02.04.2018р. і, відповідно, на думку голови профспілки, зміст пункту 1 цього наказу фактично відповідав тільки змісту наказу №117/1 від 02.04.2018р., який приписував звільнення з 02.06.2018р. лише завідуючого стоматологічної поліклініки, а первісні приписи п.2 наказу №101 та наказу №102 від 16.03.2018р. «Про затвердження штатного розкладу ЦМЛ» були замінені приписами наказу №120 від 02.04.2018 і втрачали свою силу.

Після отримання зазначеного листа відповідачем 21.05.2018р. видано наказ №146 «Про внесення змін до п.1 та п.2 наказу №101 від 16.03.2018р.», якими скорочення чисельності та штату певних працівників визначалося окремими датами в залежності від дати отримання ними попередження про вивільнення. 22.05.2018р. підлягали скороченню 19 осіб (серед яких і позивачка), 23.05.2018р. - 18 осіб, 26.05.2018р. - 9 осіб, а 28.05.2018р. та 02.06.2018р. по одній особі, і на підставі зазначених змін визначено привести у відповідність штатний розклад відповідно до порядку скорочення, зазначеного в п.1 цього наказу (а.с.168-170 т.1).

22.05.2018 на адресу голови профспілки роботодавцем були повторно спрямовані ті ж подання на осіб, які підлягали вивільненню за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, та наказ № 146 від 21.05.2018. (а.с.129 т.1).

В той же день голова профспілки ОСОБА_14 у відповідності з положеннями ч.4 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звернувся до адміністрації ЦМЛ з пропозицією про перенесення дати звільнення працівників на 11.06.2018р., на підставі чого відповідачем було видано наказ №147 від 22.05.2018р. про внесення змін до п.1 наказу №101 від 16.03.2018р., згідно яких скорочення чисельності штату працівників стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії було перенесено на 11.06.2018р. (а.с.107-110 т.1).

Зазначений наказ, яким було продовжено строки звільнення, було доведено відповідачем до відома осіб, чиї посади підлягали скороченню, в тому числі позивачки ОСОБА_1 (а.с.109, 110 т.1). Свою обізнаність з прийнятим відповідачем рішенням щодо перенесення строків звільнення на 11.06.2018р. позивачка не заперечувала, що також підтверджується її підписом в додатку до наказу №147 від 22.05.2018 (а.с.110 т.1).

23.05.2018р. голова профспілки звернувся до відповідача ще з одним листом, в якому просив свою пропозицію щодо перенесення дати вивільнення працівників на 11.06.2018р. вважати недійсною, так як вона не враховувала усіх вимог трудового законодавства, зокрема, зазначалося на відсутність письмових попереджень працівників про їх звільнення з 11.06.2018р. (а.с.106 т.1).

Рішень про згоду чи відмову у наданні згоди на вивільнення працівників за п.1 ст.40 КЗпП за повторними поданнями відповідачу не надано.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що звільнення позивачки здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, вона попереджена про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення, їй було запропоновано всі наявні у відповідача вакансії, які відповідали її кваліфікації та освіті, від яких вона відмовилась.

Щодо наказів МЦМЛ, які були видані після наказу №101 від 16.03.2018р. та вносили зміни до цього наказу, суд першої інстанції виходив з того, що ці зміни дублюють норми первинного наказу та однаково відображають кількість та назви посад, що вводились у відділенні та конкретизують їх, наказ №146 містить зміни тільки щодо дати вивільнення працівників, які були обумовлені дотриманням процедури вивільнення закріплені ст.49-2 КЗпП України. Вказані зміни не скасовували попередні і не змінювали первісного рішення про скорочення чисельності та штату працівників стоматологічної поліклініки і зубопротезної лабораторії, зокрема, щодо посади молодшої медичної сестри (санітарки) стоматологічної поліклініки, яку обіймала ОСОБА_1 Ці накази не скасовують рішення про скорочення посади позивача або законну силу попередження про звільнення.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд виходив з того, що вони є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, такі висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.3 ст.64 Господарського кодексу України власник або уповноважений ним орган самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

В своїй Постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 Пленум Верховного Суду України розяснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, чи працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як зазначено вище, судом першої інстанції встановлено, що рішенням ОСОБА_2 міської ради №VII/43-26 від 14.02.2018р. «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 центральної міської лікарні», чинним на час розгляду справи, із організаційної структури ОСОБА_2 ЦМЛ виключено стоматологічну поліклініку зі спеціалізованими прийомами (27,75 штатних одиниць) і зубопротезну лабораторію (17 шт. од.) та утворено і включено до складу організаційної структури ЦМЛ стоматологічний кабінет у складі лікувально-діагностичного відділення зі спеціалізованими прийомами на 3,5 штатних одиниць: лікаря-стоматолога-терапевта 0,5 од., лікаря-стоматолога-хірурга 0,5 од., лікаря-стоматолога-дитячого 0,5 од., лікаря стоматолога-ортопеда 0,5 од., сестри медичної - 1,0 од., молодшої медичної сестри (санітарки) 0,5 од.

Вказані зміни знайшли своє закріплення в розділі 7 нової редакції Статуту ЦМЛ, затвердженому рішенням міської ради від 14.02.2018 року № УІІ/43-26.

Головним лікарем ОСОБА_2 ЦМЛ ОСОБА_4 16 березня 2018 року, на виконання рішення ОСОБА_2 міської ради від 14.02.2018р., видано наказ №101 «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 ЦМЛ, скорочення чисельності та штату працівників», яким із організаційної структури лікарні виключено «Стоматологічну поліклініку зі спеціалізованими прийомами» зі штатними посадами в кількості 27,75 шт. од., в тому числі посади молодшої медичної сестри (санітарки) в кількості 6,0 шт. од., одну з яких обіймала позивач ОСОБА_1 (а.с.113-115 т.1).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції перевірив чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників і, виходячи із аналізу штатних розписів дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку дійсно мало місце скорочення штатної одиниці. При цьому суд не вправі ставити питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, оскільки власник, користуючись правом самостійної господарської ініціативи, має право на свій розсуд приймати таке рішення.

Крім того, рішеннями Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року, від 28 вересня 2018 року, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду, підтверджено законність рішення ОСОБА_2 міської ради від 14 лютого 2018 року №VII/43-26 «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії ОСОБА_2 центральної міської лікарні».

Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників визначено статтею 49-2 КЗпП України. Так, частиною 3 цієї статті передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що при вирішенні питання про дотримання вимог законодавства власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації в цій частині підлягають зясуванню обставини, повязані з тим, чи була у відповідача інша робота (вакантні посади), яку міг виконувати (займати) працівник відносно якого вирішувалось питання про звільнення, чи пропонувалась йому така робота (посади) та чи надавав він згоду на переведення на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 центральною міською лікарнею проведено скорочення чисельності та штату працівників стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії у звязку з реорганізацією даних структурних підрозділів на підставі рішення ОСОБА_2 міської ради від 14 лютого 2018 року, яка є засновником ЦМЛ як представник територіальної громади. При цьому ОСОБА_2 ЦМЛ як юридична особа не була реорганізована, виключення двох структурних підрозділів та включення до складу лікарні іншого підрозділу нового кабінету не є реорганізацією ЦМЛ, а саме відповідно до затвердженого Статуту ЦМЛ із організаційної структури ЦМЛ виключено всі посади з відділень «Стоматологічна поліклініка зі спеціалізованими прийомами» і «Зубопротезна лабораторія» та утворено і включено до структури лікарні лікувально-діагностичне відділення зі спеціалізованими прийомами, до складу якого увійшов стоматологічний кабінет, що свідчить про те, що у відповідача внаслідок зміни організаційної структури мало місце скорочення чисельності та штату працівників.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивачки в цій частині є необґрунтованими.

22.03.2018 року на засіданні комісії з реорганізації позивачку було персонально попереджено про її наступне вивільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням її посади та запропоновано вакантні посади по лікарні: кухонний робітник іншого адміністративно-управлінського та допоміжного персоналу (1,0 ставки), молодша медична сестра травматологічного відділення (0,5 ставки), молодша медична сестра жіночої консультації (1,0 ставки), від яких вона відмовилася. (а.с.124-127, 130-140 т.1).

Відтак, судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідачем при звільненні позивача не було порушено вимог частини 1 статті 49-2 КЗпП України, оскільки останнього було попереджено за два місяці про наступне вивільнення, при цьому перенесення дати звільнення позивача на іншу дату не потребує повторного попередження. Позивачу також запропоновано іншу роботу в ЦМЛ, від якої вона відмовилась.

Доводи апеляційної скарги про те, що від дати попередження про майбутнє звільнення 22 березня 2018 року до дати фактичного звільнення 11 червня 2018 року пройшло більше двох місяців, відповідач повинен був знову попередити позивачку про звільнення, апеляційний вважає необґрунтованим, оскільки статтею 49-2 КЗпП України встановлено строк: про наступне вивільнення працівник повинен бути персонально попереджений не пізніше ніж за два місяці. Тобто законом не встановлено форму та порядок попередження працівників про вивільнення, натомість закріплено строк, з дотриманням якого повинно відбуватись попередження. Вказаний строк, в даному випадку, роботодавцем дотримано.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Частиною 7 статті 43 КЗпП України та частиною 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини 7 статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен зясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 263 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Апеляційний суд вважає, що рішення профспілкового органу від 21.05.2018 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. У висновку не міститься будь - яких даних щодо фактичних обставин і підстав звільнення позивачки, її ділових і професійних якостей. Такий висновок ґрунтується лише на тому, що профспілкова організація вважає, що відсутність наказів ЦМЛ, якими б скорочувались посади зазначених працівників з дат, які вказані у їх попередженнях про вивільнення, а саме на час розгляду подань, зміст п.1 наказу №101 має відповідати лише змісту наказу №117/1 від 2 квітня 2018 року, а надалі листом зазначив, що вивільнення працівників з 11 червня 2018 року неможливе, оскільки працівники лікарні не отримували попереджень про вивільнення 11 червня 2018 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення профспілкового комітету не можна вважати таким, що відповідає вимогам закону, не містить обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивачки, правове обґрунтування незаконності звільнення позивачки в ньому відсутнє. Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідач мав право звільнити працівника без згоди профспілкового органу, за умови відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, тобто відповідачем дотримані вимоги законодавства під час звільнення позивача з роботи. Крім того, рішень про згоду, чи відмову у наданні згоди, на вивільнення працівників за п.1 ст.40 КЗпП за повторними поданнями профспілковим комітетом відповідачу не надано.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення позивачки ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, а саме пункту 1 частини 1 статті 40, статті 49-2 КЗпП України.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, в тому числі щодо порушень вимог процесуального закону, не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність ухваленого рішення. Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду, позивачкою апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обовязки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Відтак, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до частини 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно частини 7 ст.141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судовий збір за подання скаржником апеляційної скарги слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

ОСОБА_15