Єдиний унікальний номер 233/763/18 Номер провадження 22-ц/804/805/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Біляєвої О.М., Гапонова А.В.

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АПК - ІНВЕСТ» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2018 року в цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди (справа № 233/763/18, суддя Мартиненко В.С., повний текст рішення складено 29 грудня 2018 року у місті Костянтинівка Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «АПК-ІНВЕСТ» (далі - ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ») звернулось з зазначеним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області, в якому просило визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 5,63 га, укладений 21 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, право оренди за яким зареєстровано Костянтинівською районною державною адміністрацією Донецької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2017 року за номером запису 22468288; скасувати запис № 22468288 від 21 вересня 2017 року про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 5,63 га, яке виникло на підставі договору оренди землі, укладеного 21 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, здійснений Костянтинівською райдержадміністрацією Донецької області; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» судові витрати, понесені позивачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 грудня 2011 року між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі, який 29 листопада 2012 року зареєстрований у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області. Згідно з п. 8 цього договору, в оренду позивача строком на 7 років передається земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_4 площею 5,63 га.

Всупереч вказаному договору, 21 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 5,63 га, право оренди за яким зареєстровано Костянтинівською районною державною адміністрацією Донецької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2017 року за номером запису 22468288. Оскільки вказаний договір укладено всупереч актам цивільного законодавства, чим порушені права первісного орендаря, вказаний правочин має бути визнаний недійсним із наступним скасуванням державної реєстрації права оренди, що виникло на його підставі.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2018 року в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилось Приватне акціонерне товариство «АПК-ІНВЕСТ» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне дослідження всіх обставин справи, просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» та стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що договір між ним та ОСОБА_1 був зареєстрований згідно діючого на час його укладення законодавства, на ньому міститься запис про те, що договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 29.11.2012 року. Дана відмітка має підпис ПІБ реєстратора, печатки органу, що здійснив реєстрацію.

Відсутність запису про договір у книзі записів державної реєстрації договорів оренди та інформації в Управлінні Держгеокадастру Костянтинівського району Донецької області, жодним чином не спростовує факт проведення державної реєстрації договору оренди землі, яку було вчинено уповноваженим органом у 2012 році.

Апелянтом було вчинено всі необхідні та достатні дії для проведення державної реєстрації договору оренди землі. Чинним законодавством та законодавством, що діяло на момент укладення та реєстрації договору, не передбачено обов'язок орендаря перевіряти, забезпечувати чи контролювати дії/бездіяльність уповноважених посадових осіб органів державної влади щодо забезпечення здійснення ними державної реєстрації договорів оренди землі після проставлення на відповідному екземплярі договору оренди землі відмітки про таку реєстрацію.

Судом першої інстанції проігноровано та не надано належної оцінки такому доказу як договір оренди землі з законодавчо обов'язковою відміткою про державну реєстрацію.

В рішенні суд обґрунтовує свою відмову у задоволенні позовних вимог відсутністю повноважень в органа державної влади, що провів реєстрацію договору та печатка якого стоїть на договорі.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Стретч проти Об'єднаного королівства Великобританії і Північної Ірландії» зазначив, що «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 першого протоколу Конвенції.

У пункті ж 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов'язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

З огляду на вказане, апелянт зазначив, що він не може відповідати та не має нести негативні наслідки за дії та /або бездіяльність посадових осіб відповідних державних органів, яка виразилася у незабезпеченні перенесення ними відомостей про належно зареєстрований договір оренди землі, укладений між позивачем та відповідачем, до Державного земельного кадастру, а також за коректність проведеної державної реєстрації договору оренди уповноваженими на те посадовими особами у 2012 році.

Сама по собі відсутність з невідомих причин запису про реєстрацію договору оренди землі у Книгах реєстрації договорів оренди не може свідчити про те, що такої реєстрації не відбулося. Також судом не взято до уваги доводи позивача про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2011 року № 974 «Про утворення територіальних органів Державного агентства земельних ресурсів», відділ Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області підлягав реорганізації шляхом приєднання до новоутвореного територіального органу Державного агентства земельних ресурсів, а саме - до Управління Держземагенства у Костянтинівському районі. Останнє було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 26.10.2012 року, проте відділ Держкомзему у Костянтинівському районі було припинено лише 14 лютого 2013 року, тобто вже після проведеної державної реєстрації договору. Викладене свідчить про те, що державна реєстрація договору була здійснена належним (компетентним) органом.

Крім того, позивач зазначає, що оскаржуване рішення не містить належного обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог з посиланням на відповідні норми законодавства, а ґрунтується лише на наданій відповіді державного органу та не надано належної оцінки доказам та аргументам позивача, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини (т. 2 а.с. 1 - 3).

Від відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

Представник позивача - адвокат Калашник І.С. підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, але про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належними чином. ОСОБА_2 в заяві просив розглянути справу в його відсутності, вважав, що право оренди землі у позивача не виникло (т. 2 а.с. 24, 31, 34-35, 36, 37, 38).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з'явилися, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід скасувати, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 5,63 га та з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новополтавської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданим 19 вересня 2005 року Костянтинівською райдержадміністрацією.

21 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 5,63 га, право оренди за яким зареєстровано Костянтинівською районною державною адміністрацією Донецької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2017 року за номером запису 22468288.

01 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-Інвест» підписано договір оренди землі, за яким ПрАТ «АПК-Інвест» приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 5,63 га, що належить ОСОБА_1, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У вказаному договорі було визначено його строк дії - 7 років та передбачено переважне право орендаря на поновлення договору на новий строк, а також розмір орендної плати. На договорі є відмітка про те, що 29.11.2012 року його було зареєстровано у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис. Наявний підпис посадової особи ОСОБА_5 та печатка відділу Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області.

У 2011 році ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-Інвест» складено акт приймання передачі вказаної земельної ділянки та ПрАТ «АПК-Інвест» почало користуватися вказаною земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, що підтверджується довідкою про ротацію культур та відповідними квитанціями за 2012 -2017 роки.

Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до п.п. 11, 14 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 (далі - Порядок) (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) дата внесення запису до розділу Книги записів є датою державної реєстрації документа, що посвідчує право на земельну ділянку. Кожному документові, що посвідчує право на земельну ділянку, при здійсненні його державної реєстрації з використанням автоматизованої системи, присвоюється реєстраційний номер.

29листопада 2012 року на вказаному договорі була поставлена печатка відділу Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області та здійснено підпис посадової особи ОСОБА_5

Відповідно до повідомлення Управління Держгеокадастру у Костянтинівському районі Донецької області № 433/113-18 від 18 травня 2018 року, відомості про реєстрацію договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-Інвест» щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 відсутні. Станом на 29 листопада 2012 року було створено Управління Держземагенства у Костянтинівському районі, до повноважень якого входила державна реєстрація договорів оренди державних актів на земельні ділянки. 29 листопада 2012 року ОСОБА_5 працював у вищезазначеному управління головним спеціалістом сектору державного земельного кадастру.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що оскільки державної реєстрації договору оренди землі, укладеного 01 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-Інвест» щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4, не відбулось, вказаний правочин не є вчиненим та право оренди у ПрАТ «АПК-Інвест» не виникло, а отже у власника земельної ділянки ОСОБА_1 не було перешкод для передачі в користування вказаної земельної ділянки ОСОБА_2

Але з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може з наступних підстав.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Згідно ст. 125, ч. 5 ст. 126 ЗК України (в редакції чинній станом на 25 травня 2012 року), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 11.02.2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», який набрав чинності з 16 березня 2010 року, встановлено, що до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

З 2011 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі» від 09 вересня 2009 за № 1021 (зі змінами), що діяла до 01 січня 2013 року, відповідними повноваженнями були наділені територіальні органи Держземагентства за місцем розташування земельної ділянки.

Указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09 грудня 2010 року № 1085/2010 було утворено Державне агентство земельних ресурсів України, реорганізувавши Державний комітет України із земельних ресурсів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів про право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі» від 09.09.2009 року № 1021, Указу Президента України «Про Державне агентство земельних ресурсів України» від 08 квітня 2011 року № 445/2011, станом на 25 травня 2012 року функції державної реєстрації договорів оренди землі виконувати територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів, які були утворені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2011 року № 974 «Про утворення територіальних органів Державного агентства земельних ресурсів», що набрала чинності 26 вересня 2011 року.

Апеляційний суд враховує доводи позивача про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2011 року № 974 «Про утворення територіальних органів Державного агентства земельних ресурсів», відділ Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області підлягав реорганізації шляхом приєднання до новоутвореного територіального органу Державного агентства земельних ресурсів, а саме - до Управління Держземагенства у Костянтинівському районі. Останнє було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 26.10.2012 року, проте відділ Держкомзему у Костянтинівському районі було припинено лише 14 лютого 2013 року, тобто вже після проведеної державної реєстрації договору (а.с. 100, 101).

Викладене свідчить про те, що державна реєстрація договору була здійснена належним (компетентним) органом, який існував до 14 лютого 2013 року.

На примірнику договору оренди земельної ділянки, що належить позивачу (а.с. 4 - 10), чітко зазначена дата державної реєстрації договору оренду земельної ділянки, здійснено запис про те, що договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі Донецької області, а також зазначено, що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис про його реєстрацію, є також підпис посадової особи та мокра печатка державної установи.

Невід'ємною частиною даного договору є акт приймання-передачі земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 (рілля)за підписами сторін ОСОБА_1 та представника ПрАТ «АПК-ІНВАЕСТ» (т.1 а.с. 11).

Ті обставини, що в міськрайонному Управлінні Держгеокадастру у Костянтинівському районі Донецької області відомості про договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 відсутні, в примірнику договору оренди землі відсутній номер реєстрації договору, та станом на 29 листопада 2012 року було створено Управління Держземагенства, не є підставою для ствердження, що такої реєстрації не було.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні «Стретч проти Об'єднаного королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24.06.2003 року, «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 першого протоколу Конвенції.

В цій справі апеляційний суд вважає за необхідне застосувати судову практику Європейського суду з прав людини у національному законодавстві, як інструмент функціонування Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що реєстрацію договору оренди земельної ділянки проведено посадовою особою органу, якій здійснював ці повноваження.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що договір оренди землі, за яким орендодавець ОСОБА_1 надав, а орендар ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» прийняв в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 5,63 га, що був зареєстрований 29 листопада 2012 року у відділі Держкомзему у Костянтинівському районі, є таким, що укладений з додержанням вимог ст. 125, ч. 5 ст. 126 ЗК України, що регулюють право оренди земельної ділянки, що виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній станом на 25 травня 2012 року).

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу, що його волевиявлення на укладання цього правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, отже ОСОБА_1 у такий спосіб розпорядився земельною ділянкою, що належить йому на праві власності, передавши її в оренду позивачу строком на сім років.

Окрім цього, відповідач ОСОБА_1 на протязі 2012, 2013, 2014 - 2017 років отримував від позивача орендну плату за надану в оренду земельну ділянку, площею 5,63 га за вказаним договором, про що свідчать видаткові касові ордери та платіжні доручення про виплату цих коштів (а.с. 76, 78 - 89).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідало її внутрішній волі.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання недійсним такого правочину (ст. 215 ЦК України).

Частина 3 ст. 215 ЦК України вказує на те, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, законодавство надає таке право не тільки сторонам правочину, а й заінтересованим особам, якою в даному випадку є ПрАТ «АПК -ІНВЕСТ», права якого були порушені.

Суд приходить до висновку, що у відповідачів не було підстав укладати ще один договір оренди на спірну земельну ділянку, оскільки це суперечить вимогам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки підриває авторитет держави у сфері захисту прав користування нерухомим майном.

Враховуючи зазначене, в силу приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України, є всі підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, право оренди за яким зареєстровано 21 вересня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права оренди зазначеної земельної ділянки, оскільки на час укладення між ними договору оренди землі, діяв договір оренди землі, що був укладений між Приватним акціонерним товариством «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 відносно цієї ж земельної ділянки.

Відповідно до п.п. 1. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому суд виходить з того, що при вирішенні справи суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, що привело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з задоволенням позовних вимог, розподіл стягнення судового збору покладається наступним чином.

Так, з кожного відповідача, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу ним позову та апеляційної скарги по 4 405 грн. з розрахунку (1762 грн. + 1762 грн. + 5 286 грн.): 2 (т.1 а.с. 5, 6; т.2 а.с. 6).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» задовольнити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди задовольнити.

Визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 площею 5, 63 га, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.09.2017 року номер запису 22468288 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37213816 від 22.09.2017 року, та скасувати його державну реєстрацію.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код фізичної особи НОМЕР_2) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний код фізичної особи НОМЕР_3) на користь Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» () судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги по 4405 (чотири тисячі чотириста п'ять) гривень, з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді

Повний текст постанови складений 12 березня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.