Справа № 147/537/18
Провадження № 22-ц/801/1955/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дудіков А. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 рокуСправа № 147/537/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Копаничук С.Г.,

Суддів: Медвецького С.К., Денишенко Т.О.

при секретарі: Богацькій О.М.

учасники справи :

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : Верхівська сільська рада Тростянецького району Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Конякін Михайло ОСОБА_2 , на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 03.07.2019 року, ухвалене під головуванням судді Дудікова А.В. в приміщенні цього ж суду о 11 год. 59 хв., повний текст якого складено 15 липня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Верхівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно,-

В с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Верхівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області про визнання за ним прав власності в порядку спадкування на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,9767 га. у межах згідно з планом, яка розташована на території Верхівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області. Зазначив, що вказана земельна ділянка належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та все своє майно заповіла за заповітом ОСОБА_4 . ОСОБА_4 своєчасно прийняв спадщину, фактично вступивши в управління спадковим майном, однак ІНФОРМАЦІЯ_2 останній помер, не встигнувши належним чином оформити право власності на дану земельну ділянку. Після смерті останній залишив заповіт, у якому все своє майно заповів сину - ОСОБА_1 , який прийняв спадщину, оскільки на момент смерті проживав разом з батьком. Зазначив, що він звернувся до Тростянецького державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку, проте у видачі свідоцтва йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Рішенням Тростянецького районного суду від 03.07.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Верхівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. Послався на неправильне встановлення судом обставин справи ,невірне застосування норм права та здійснення висновків ,які їм не відповідають. Зокрема, суд не врахував ті обставини, що все своє майно ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_4 , який не оформив право власності на нього, хоча фактично спадщину прийняв. ОСОБА_4 не був обмежений у часі для отримання свідоцтва про право на спадщину, а він, позивач, має право на спадщину після смерті у 2015 році ОСОБА_4 Вважає, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії не у формі постанови, а у формі листа, не є підставою для відмови в задоволенні позову, та є доказом звернення ОСОБА_1 до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що остання задоволенню не підлягає.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною другою цієї статті збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи зазначені положення процесуального закону саме на позивача покладено обов`язок довести ті обставини, які мають значення для справи та на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишивши заповіт, згідно якого все своє майно, яке їй належало на момент смерті, заповіла ОСОБА_4 До складу спадкового майна входила, зокрема, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,9767 га. у межах згідно з планом, яка розташована на території Верхівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області. Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 в Тростянецькій державній нотаріальній конторі не заводилась, а також не знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві Вінницької області.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , належним чином право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 не оформив, протягом майже 10 років не реалізував своє право та не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, яка залишилась після смерті ОСОБА_3

08.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Тростянецької державної нотаріальної контори, просив видати свідоцтво про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом Тростянецькою державної нотаріальної контори від 12.12.2017 р. №885/02-17 розяснено ОСОБА_1 про те, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 Глави 7, Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Також, судом було встановлено, що нотаріусом не виносилася постанова про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що набуття та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування є недоведеним, оскільки позивачем не надано доказів, що ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку площею 1,9767 га. у межах згідно з планом, яка розташована на території Верхівської сільської ради Тростянецького району, яка належала за життя ОСОБА_3 і того, що такі права на земельну ділянку відповідно перейшли до позивача в порядку спадкування. Крім того, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії не у формі постанови, а у формі листа, не є доказом звернення ОСОБА_1 до нотаріуса саме з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи ,які перевірив доказами, оціненими відповідно до ст. 89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції через не визнання судом факту прийняття спадщини за ОСОБА_4 , що залишилась після смерті ОСОБА_3 , є безпідставними, виходячи з наступного.

Як у позовні заяві так і в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначає, що після смерті ОСОБА_3 у 2005 році, його батько- ОСОБА_4 прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном. Однак, з таким посиланням позивача погодитися не можна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 548 ЦК УРСР (1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За змістом ст. 549 ЦК УРСР(1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вказані норми закону були чинними до 01.01.2004 року, до набрання чинності новим Цивільним кодексом України. За статтею 1268 ЦК України (2004 р.) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Тобто, прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, як про те вказує позивач, мало місце лише до 2004 року. В свою чергу, ОСОБА_3 померла у 2005 році, коли ЦК УРСР(1963 р.) вже втратив чинність. Відтак, на момент виникнення спадкових правовідносин їх регулювання здійснювалось у відповідності до ЦК України (2004 р.), згідно якого існує дві умови для визнання особи такою, що прийняла спадщину, а саме якщо спадкоємець на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем та не заявив про відмову від спадщини, а також спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, але подав заяву про її прийняття. Відтак, факти прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 залишились не доведеними жодними належними та допустимими доказами.

Окрім того, відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Надана позивачем копія листа Тростянецької державної нотаріальної контори ГТУЮ у Вінницькій області №885/02-17 від 12.12.2017 року, в якості доказу звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, суд оцінює критично, оскільки жодним чином не доводить вчинення будь-яких дій для прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 .

Враховуючи викладені обставини справи та норми Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 , а посилання на фактичний вступ в управління спадковим майном не свідчить про прийняття спадщини у відповідності до вимог ЦК України (2004 р.). Окрім того, матеріали справи не містять доказів спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, що, в свою чергу, унеможливлює вирішення питання про визнання права власності на спадкове майно за ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Конякін Михайло Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду від 03.07.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом

Суддя : С.Г. Копаничук