Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 727/5911/16-ц

провадження № 61-27749св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марина Олександрівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 05 травня 2017 року в складі судді Слободян Г. М. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складають квартиру № 3 .

Зазначав, що вказаний договір укладено всупереч вимогам статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних та безпритульних осіб» та статті 177 СК України за відсутності дозволу органу опіки та піклування, з порушенням його прав та законних інтересів на вказане спірне житло як малолітньої дитини на момент укладення договору дарування.

Крім того, вказав, що спірне житлове приміщення з 2008 року є єдиним місцем його проживання, а також місцем проживання його брата - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сестри ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права яких також порушено.

З огляду на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складають квартиру № 3 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 12 листопада 2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 05 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складають квартиру № 3 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 12 листопада 2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О., недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 05 травня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірний договір дарування 11/100 частин житлового будинку, право на користування яким мав позивач, був укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування. На момент укладення спірного правочину позивач не мав у користуванні або ж у власності іншого житла. Інших придатних для проживання житлових приміщень, які б належним чином гарантували житлові права та законні інтереси дитини (позивача) у власності батьки не мали.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року представник ОСОБА_3 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , витребувано цивільну справу № 727/5911/16-ц з Шевченківського районного суду міста Чернівців. Крім того, вказаною ухвалою зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 05 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

На виконання підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України 19 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 аргументована тим, що суди попередніх інстанцій порушили вимоги частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, оскільки не врахували обставини, що встановлені судовими рішеннями у справах № 727/11132/14-ц та № 727/1160/15-н, які мають преюдиційне значення.

Вказаними діями суди попередніх інстанцій порушили принцип «res judicata», що тому числі передбачає неможливість оскарження остаточного судового рішення.

Оскаржені судові рішення, які ухвалені за позовом ОСОБА_1 , на переконання заявника, є переоцінкою обставин, що встановлені у справах № 727/11132/14-ц та № 727/1160/15-н.

Крім того, на думку заявника, помилковим є твердження судів попередніх інстанцій, що позивач як неповнолітній не мав протягом 2011 - 2016 років іншого місця проживання.

Скаржник вказує, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.Аналогічний висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року № 6-1024цс16. Хоча вказаний висновок стосуються відносин щодо іпотеки, однак він може бути застосований у спірних правовідносинах.

В доповненні до касаційної скарги зазначено, що нотаріус, яка посвідчувала спірний договір дарування, діяла на підставі та в межах чинного законодавства, вчинила реєстраційні дії відповідно до документів, що були подані ОСОБА_2

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, оскільки, на його думку, вона є необґрунтованою.

Крім того, вказав, що судові рішення у справі № 727/11132/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та її дітей: ОСОБА_1. ОСОБА_5 ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстрації та виселення, а також у справі № 727/1160/15-н за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування 11/100 частин житлового будинку недійсним, не мають преюдиційного значення під час вирішення цієї справи.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги.

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про народження його батьками є: ОСОБА_7 (батько) та ОСОБА_2 (мати).

12 листопада 2011 року між матір`ю позивача ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складають квартиру № 3 .

ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору мав статус малолітньої дитини (вік - 12 років), не був зареєстрований у спірній квартирі, але фактично проживав у ній.

Матір позивача ОСОБА_2 при посвідченні договору дарування надала нотаріусу всі необхідні для цього документи, в тому числі довідку КЖРЕП-6 від 12 листопада 2011 року (а. с. 96, том 1) про відсутність у спірній квартирі зареєстрованих осіб, та заяву від свого імені про те, що «… право користування цим будинком у малолітніх, неповнолітніх дітей відсутнє…» (а. с. 98, том 1).

За змістом довідки служби у справах дітей Чернівецької міської ради №1/1496 від 06 жовтня 2016 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради як органом опіки та піклування дозвіл на відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування, яким мають діти, в квартирі АДРЕСА_1 , не надавався, рішення не приймалось.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

У справі, що переглядається, суди встановили, що матір позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору дарування квартири (частини будинку) надала нотаріусу довідку про відсутність осіб, зареєстрованих в цьому житловому приміщенні, та заяву від свого імені про те, що право користування цим будинком у малолітніх, неповнолітніх дітей відсутнє. За таких обставин відсутні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки при ухваленні оскаржуваних судових рішень неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду відповідно до вимог статті 412 ЦПК України належить скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 05 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження, а за результатами касаційного оскарження судові рішення скасовано, тому виконання таких поновленню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 05 травня 2017 року та ухвала апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук