Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 728/1905/16-ц

провадження № 61-32391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - керівник Бахмацької місцевої прокуратури в інтересах держави,

відповідачі: Тиницька сільська рада Бахмацького району Чернігівської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації, Міністерство культури України, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Бахмацька районна рада Чернігівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області у складі судді Лободи Н. В.

від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Шарапової О. Л.,

від 27 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року керівник Бахмацької місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду із позовом до Тиницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації, Міністерство культури України, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Бахмацька районна рада Чернігівської області, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та договорів купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що рішенням Тиницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області від 18 червня 2003 року були передані у приватну власність земельні ділянки в межах с. Тиниця: ОСОБА_3 - загальною площею 0,95 га по АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 - загальною площею 0,79 га по АДРЕСА_2 .

На підставі вищевказаного рішення сільської ради ОСОБА_3 03 жовтня 2003 року отримав державний акт серії IV- ЧН № 026958 на право приватної власності на землю, яка складається із 5 земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_3 загальною площею 0, 88 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (в тому числі 0, 81 га сільськогосподарських угідь та 0, 07 га - під будівлями), а ОСОБА_2 03 жовтня 2003 року отримала державний акт серії IV- ЧН

№ 026956 на право приватної власності на землю, яка складається із 5 земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_3 загальною площею 0, 79 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (в тому числі 0, 70 га сільськогосподарських угідь та 0, 09 га під будівлями). У подальшому вищевказані земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відчужені на користь ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу від 04 вересня

2008 року та від 12 вересня 2012 року відповідно, однак, як з`ясувалося у

2016 році, дві земельні ділянки, придбані ОСОБА_1 у ОСОБА_3 та три земельні ділянки, придбані у ОСОБА_2 , знаходяться в межах охоронної зони пам`ятника архітектури XVIII століття «Скарбниця» та «Будинок Кочубея з парком», тому сільською радою при прийнятті рішення

від 18 червня 2003 року про передачу у власність вказаних земельних ділянок були допущені порушення статей 83, 84, 150 ЗК України та статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки землі комунальної власності історико-культурного призначення є особливо цінними землями і не можуть передаватися у приватну власність.

Посилаючись на вищевикладене, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Тиницької сільської ради від 18 червня 2003 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1686 га та в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,6682 га по АДРЕСА_3 ; визнати недійсними зазначені державні акти на право власності на земельні ділянки від 03 жовтня 2003 року № № IV- ЧН 026958, IV- ЧН 026956 та визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок

від 04 вересня 2008 року та 12 вересня 2012 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області

від 01 листопада 2016 року у задоволенні позову керівника Бахмацької місцевої прокуратури в інтересах держави відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що земельні ділянки, які були передані Тиницькою сільською радою у власність ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 , а в подальшому відчужені ними ОСОБА_1 , знаходяться в межах зони охорони пам`ятника архітектури XVIII століття «Скарбниця» та «Будинок Кочубея з парком» і є землями історико-культурного призначення, а тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю викладених у позовній заяві обставин.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області відхилено,

а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області

від 01 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Чернігівської області просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що прокурор надав достатньо доказів, які підтверджують зазначені ним у позовній заяві обставини, суди будь-якої оцінки не надали інформації Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації від 25 травня та від 12 липня 2016 року, паспорту охоронної зони пам`ятника архітектури від 19 вересня 1983 року та плану-схемі, інформації Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 20 лютого 2017 року, відповідно до яких спірні земельні ділянки знаходяться в межах охоронної зони пам`ятника архітектури. Вказує, що мотивів відхилення зазначених доказів оскаржувані судові рішення не містять. Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що спірні земельні ділянки знаходяться поза межами населеного пункту с. Тиниця, а тому сільська рада не мала права ними розпоряджатися.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 728/1905/16-ц (провадження № 61-32391св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

04 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Тиницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області від 18 червня 2003 року ОСОБА_3 у приватну власність безкоштовно передано земельну ділянку розміром 0, 95 га для ведення особистого селянського господарства та обслуговування жилого будинку і господарських споруд у межах населеного пункту по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 у приватну власність безкоштовно передано земельну ділянку розміром 0, 79 га в межах населеного пункту для ведення особистого селянського господарства та обслуговування жилого будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2 (а. с. 12).

На підставі вищевказаного рішення сільської ради 03 жовтня 2003 року ОСОБА_3 отримав державний акт серії IV- ЧН № 026958 на право приватної власності на землю, яка складається із 5 земельних ділянок, розташовану по АДРЕСА_3 загальною площею 0, 88 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (в тому числі 0, 81 га сільськогосподарських угідь та 0, 07 га - під будівлями) за кадастровими номерами: :01:001:0267, :01:001:0266; :01:001:0265; :01:001:0268; :01:003:0319.

03 жовтня 2003 року ОСОБА_2 також отримала державний акт

серії IV- ЧН № 026956 на право приватної власності на землю, яка складається із 5 земельних ділянок, розташовану по

АДРЕСА_4 загальною площею 0, 79 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (в тому числі

0, 70 га сільськогосподарських угідь та 0, 09 га під будівлями) за кадастровими номерами: :01:001:0281; :01:001:0282; :01:001:0283; :01:001:0284; :01:001:0285.

За договором купівлі-продажу від 04 вересня 2008 року, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбав вказану вище земельну ділянку загальною площею 0, 79 га, розташовану по АДРЕСА_4 .

Крім того, за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року

ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею

0,88 га, розташовану по АДРЕСА_3 .

За повідомленням управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної адміністрації від 12 липня 2016 року земельні ділянки за кадастровими номерами: :01:001:0281; :01:001:0282; :01:001:0283, :01:001:0267, :01:001:0266 знаходяться на території охоронної зони пам`яток архітектури національного значення «Скарбниця» та «Будинок Кочубея з парком» (а. с. 10 т. 1).

Охоронна зона пам`яток архітектури «Скарбниця» та «Будинок Кочубея з парком» була затверджена рішенням виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 19 вересня 1983 року, межі якої відображені на плані-схемі (а. с. 22-31, 78 т. 1).

08 грудня 2014 року ОСОБА_1 , на підставі його заяви про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки площею 0,1240 га, яка розташована у с. Тиниця Бахмацького району Чернігівської області, відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Бахмацької районної державної адміністрації був виданий будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку, який, окрім іншого, містить пам`ятку забудовника із зазначенням обов`язку останнього перед початком виконання земляних та будівельних робіт взяти висновок або погодження органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, оскільки об`єкт знаходиться в охоронній зоні пам`ятки історії, археології та архітектури с. Тиниця (а. с. 141-144 т. 1).

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 53 ЗК України(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані історико-культурні заповідники, музеї-заповідники, меморіальні парки, меморіальні (цивільні та військові) кладовища, могили, історичні або меморіальні садиби, будинки, споруди і пам`ятні місця, пов`язані з історичними подіями.

За змістом статті 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, меморіальних парків, давніх поховань, архітектурних ансамблів і комплексів встановлюються охоронні зони з забороною діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання цих земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Пунктом «г» частини першою статті 150 ЗК Українивизначено, що до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення.

Згідно з пунктом «г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 18 Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1805-ІІІ), передбачено, що об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками, крім пам`яток, занесених до Переліку пам`яток, які не підлягають приватизації, можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Порядок надання погоджень встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Перелік пам`яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України.

Пам`ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» переліки пам`яток історії та культури республіканського значення затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Переліки пам`яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, місцевих (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1805-ІІІ, об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що « Будинок Кочубея з парком» і «Скарбниця», розташовані у с. Тиниця Бахмацького району Чернігівської області та яким присвоєно охоронні номери 1771 і 1772, є пам`яткою культурної спадщини національного значення, оскільки включені до переліку пам`ятників архітектури, який є додатком до рішення виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 19 вересня 1983 року № 399.

Відповідно до статті 1 Закону № 1805-III зони охорони пам`ятки - це встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим.

Частиною першою статті 17 Закону № 1805-ІІІ встановлено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону № 1805-ІІІз метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, комплексів (ансамблів) навколо них повинні встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

За приписами статті 34 Закону № 1805-ІІІ території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Матеріали справи дійсно не містять даних, що межі та режим використання охоронної зони пам`ятки культурної спадщини «Будинок Кочубея з парком» і «Скарбниця» за охоронними номерами 1771, 1772, визначені та затверджені в установленому законом порядку, включені до державного земельного кадастру.

Однак, за інформацією управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної адміністрації від 12 липня 2016 року земельні ділянки, які були надані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваним рішенням сільської ради, за кадастровими номерами :01:001:0281; :01:001:0282; :01:001:0283, :01:001:0267, :01:001:0266 знаходяться на території охоронної зони пам`яток архітектури національного значення «Скарбниця» та «Будинок Кочубея з парком». Вказане підтверджується й інформацією Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 20 лютого 2017 року.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається ЗК України, Законом України «Про охорону культурної спадщини», постановами Кабінету Міністрів України та органів місцевої влади і самоврядування.

Виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (стаття 96 ЗК України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню.

Законодавством встановлений дозвільний порядок використання земель історико-культурного призначення.

Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель (частина друга статті 54 ЗК України).

Як вбачається із матеріалів справи, спірні земельні ділянки використовуються ОСОБА_1 без погодження із відповідними органами виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, всупереч їх цільового призначення.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення із посиланням на конкретні факти.

Відповідно до вимог статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Статті 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Зазначені вище вимоги закону судами попередніх інстанцій дотримані не були, зокрема, суди не надали належної правової оцінки інформації Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації від 25 травня та від 12 липня 2016 року, інформації Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 20 лютого 2017 року, відповідно до яких спірні земельні ділянки знаходяться в межах охоронної зони пам`ятника архітектури; паспорту охоронної зони пам`ятника архітектури від 19 вересня 1983 року та плану-схемі, з яких чітко вбачається межі охоронної зони пам`яток архітектури, не мотивували чому вони їх не беруть до уваги. Вказані вище докази спростовано не було. Суди не перевірили чи погоджувала сільська рада передачу спірних земельних ділянок з органами охорони культурної спадщини. Крім того, суди не надали відповідь на доводи прокурора про те, що спірні земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту с. Тиниця Бахмацького району Чернігівської області, не перевірили чи відповідають ці доводи дійсності, чи мала сільська рада право розпоряджатися цими земельними ділянками.

З урахуванням наведеного суду дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Вищеперелічені порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому судові рішення підлягають скасуванню на підставі частини третьої

статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, з`ясувати, чи порушено право, за захистом якого прокурор звернувся до суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області задовольнити частково.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта