ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/110/19 Справа № 210/794/17 Суддя у 1-й інстанції - Ступак С.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/794/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 03 серпня 2017 року, яке ухвалено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 серпня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Криворізька міська рада, про приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.

Позов мотивовано тим, що відповідно до рішення Криворізької міської ради від 31.03.2016 року № 381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» виконкоми районних у місті рад здійснюють роботу з самоврядного контролю за наявністю у землекористувачів документів, що підтверджують їхні права користування на землю, шляхом обстеження земельних ділянок щодо дотримання умов їх використання і охорони відповідно до чинного законодавства України.

На виконання вказаного повноваження, на підставі рішення Криворізького міської ради від 27.07.2011 року № 514 спеціалістами виконкому Металургійної районної у місті ради та враховуючи звернення мешканців житлового будинку АДРЕСА_1 з питань незгоди з будівництвом гаражів, спеціалістами виконкому районної у місті ради виявлено, що на земельній ділянці біля будинку АДРЕСА_1 громадянином ОСОБА_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 виконано будівництво капітального гаражу на земельній ділянці, площею 48 кв.м., яка не відведена для цієї мети та без дозвільних документів на його облаштування та встановлено факт відсутності документів на користування земельною ділянкою ОСОБА_2, однак не зважаючи на лист виконкому Металургійної районної ради від 29.06.2016 року № К-604-П щодо необхідності демонтажу капітального гаражу, розміщеного без належної правової підстави, відповідачем жодних дій по звільненню самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан на теперішній час не здійснено, чим грубо порушено охоронювані законом інтереси територіальної громади міста.

Окрім цього, представниками виконкому Металургійної районної у місті ради складено на громадянина ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення за ст. 152 КУпАП «Порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою території населених пунктів», який 29.09.2016 року був розглянутий адміністративною комісією при виконкомі Металургійної районної у місті ради та винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення № 89 про стягнення з ОСОБА_2 штрафу у сумі 340,0 гривень, який сплачений ОСОБА_2 у повному обсязі, про що свідчить квитанція від 26.08.2016 року.

У зв'язку з викладеним, позивач просив суд зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку від зведеного ним гаражу, розташованого на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1, та привести її до придатного для використання стану, витрати по розгляду справи покласти на відповідача.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 03 серпня 2017 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2, яким самостійно зайнято земельну ділянку та порушено благоустрій території, привести земельну ділянку в придатний для використання стан, включаючи демонтаж гаражу біля будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради судовий збір в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування судом того, що гараж йому не належить, він не будував гараж та в гаражі відсутні речі відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач Виконавчий комітет Металургійної районної у місті радизазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, представника позивача Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради - Бортнійчук О.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено, що земельна ділянка, загальною площею 48 кв.м., що розташована біля будинку АДРЕСА_1, входить до складу земель житлової та громадської забудови та знаходиться в адміністративному підпорядкуванні Криворізької міської Ради. Криворізькою міською Радою рішення про надання ОСОБА_2 земельної ділянки для розміщення капітального гаражу не приймалось, правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідача відсутні.

Згідно Акту обстеження земельної ділянки від 16.06.2016 року, відповідачем самовільно зайнята та використовується земельна ділянка, орієнтовною площею 48 кв.м., що розташована біля будинку АДРЕСА_1, під розміщення будівництва капітального гаражу. На підставі складеного акту перевірки відповідачу було направлено лист №К-604-П від 29.06.2016 року з вимогою про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства, яка ОСОБА_2 добровільно не виконана.(а.с.14).

29 липня 2016 року інспектором Дзержинського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області складено на громадянина ОСОБА_2 Протокол про адміністративне правопорушення за ст. 152 КУпАП «Порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою території населених пунктів», який 04.08.2016 року був розглянутий адміністративною комісією при виконкомі Металургійної районної у місті ради та винесено Постанову в справі про адміністративне правопорушення № 89 про стягнення з ОСОБА_2 штрафу у сумі 340,00 гривень, який сплачений ОСОБА_2 у повному обсязі, про що свідчить квитанція від 26.08.2016 року (а.с.11-12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови, площею 48 кв.м., розташована в АДРЕСА_1, самовільно зайнята та використовується під розміщення гаражу ОСОБА_2, в порушення земельного законодавства, за відсутності правовстановлюючих документів на право власності або право користування нею, оскільки на даний час у відповідача відсутні будь-які правовстановлюючі документи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 13 Конституції України від імені Українського народу право власника здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи місцевого самоврядування, окрім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснює територіальна громада через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом ухвалення рішень. Права органів самоврядування захищаються в судовому порядку.

За змістом ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, а також передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

За вимогами ч. 2 ст. 83 ЗК України в комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

За приписами ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використаннями та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 125, ст. 126 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою (державного акта), та його державної реєстрації, а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Також Земельний кодекс України містить заборону щодо використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації (ч. 3 ст. 125 Кодексу).

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Зважаючи на те, що, відповідно до рішення Криворізької міської ради від 31.03.2016 року № 381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», саме виконкоми районних у місті рад здійснюють роботу з самоврядного контролю за наявністю у землекористувачів документів, що підтверджують їхні права користування на землю, шляхом обстеження земельних ділянок щодо дотримання умов їх використання і охорони відповідно до чинного законодавства України, суд першої інстанції, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки Виконавчий комітет Металургійної районної у місті рада є землекористувачем земельної ділянки, яку незаконно використовує відповідач, і, відповідно до ст.ст. 152, 312 ЗК України, вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Відповідно до ст. ст. 57, 58, ч. ч. 2-3 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході судового розгляду справи, суд першої інстанції дав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, як кожного окремо, так і у їх сукупності, та дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності факту самовільного використання відповідачем земельної ділянки комунальної власності площею 48 кв.м., розташована в АДРЕСА_1.

Вказаний факт відповідач не спростував, доказів на підтвердження правомірності користування спірною земельною ділянкою не надав.

Доводи ж відповідача ОСОБА_2 про те, що спірний гараж йому не належить, він його не будував та в гаражі відсутні його особисті речі, колегією суддів сприймаються критично, оскільки, із копії звернення ОСОБА_2 до міського Голови Вілкула Ю.Г. від 13.08.2018 року №І-7879-П вбачається, що останній клопотав про надання йому можливості оформлення незаконно побудованого гаражу біля будинку АДРЕСА_1, який ним було побудовано на місці демонтованого будинку АДРЕСА_2.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 03 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: