Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 405/4997/15-ц

провадження № 61-15985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Кіровоградська місцева прокуратура в інтересах держави,

відповідачі: Кіровоградська міська рада, ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Дьомич Л. М.,

Дуковського О. Л., Єгорової С. М., від 08 червня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Кіровоградська місцева прокуратура в інтересах держави звернулася до суду із позовом до Кіровоградської міської ради,

ОСОБА_1 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів та повернення земельних ділянок.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 200,00 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва, а також акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов`язаних з вилученням земельної ділянки (пункт 19). Пунктами 20, 21 зазначеного рішення передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку по

АДРЕСА_1 площею 1 000 кв . м (землі одно та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, а також земельну ділянку площею

1 200 кв. м (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 15 жовтня 2010 року отримав державний акт серії ЯИ № 790232 на право власності на земельну ділянку площею

1 000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та державний акт серії ЯИ № 790233 на право власності на земельну ділянку площею 1 200 кв. м для ведення садівництва. Генеральним планом м. Кіровограда, затвердженим рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року, землі в районі АДРЕСА_1, в тому числі спірні земельні ділянки, віднесено до території зелених насаджень загального користування. Землі зелених насаджень загального користування згідно містобудівної документації (генерального плану м. Кіровограда) не призначені для будівництва на них будівель і споруд, їх передача для потреб містобудування, а так само для ведення садівництва, суперечать нормам чинного законодавства, що є підставою для визнання недійсними пунктів

19-21 рішення Кіровоградської міської ради, визнання недійсними виданих на підставі цього рішення державних актів на право власності на земельні ділянки, а землі поверненню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у складі судді

Циганаш І. А. від 05 січня 2016 року у задоволенні позову Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутній детальний план території м. Кіровограда, на якому має бути розмежування земель загального користування на території по АДРЕСА_1 , як території зелених насаджень, а тому рішення про виділення ОСОБА_1 земельних ділянок ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства. Крім того, прокуратура звернулася до суду із позовом із пропуском строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, що є також підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Кіровоградської області задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави задоволено.

Визнано недійсними пункти 19-21 рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 790232, виданий 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 78.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 790233, виданий 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 79.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1 000,00 кв. м, кадастровий номер :45:372:0021, грошова оцінка якої складає 177 964,95 грн, шляхом складання акта приймання-передачі.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1 200,00 кв. м, кадастровий номер :45:372:0022, грошова оцінка якої складає 1 619,32 грн, шляхом складання акта приймання-передачі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що надані

ОСОБА_1 земельні ділянки відповідно до генерального плану

м. Кіровограда віднесені до рекреаційної зони активного відпочинку населення та були територією зелених насаджень загального користування, а тому є незаконним рішення органу місцевого самоврядування в частині передачі їх у власність відповідача, а також підлягають визнанню недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, які були видані на підставі вказаного рішення. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що прокуратура не пропустила строк позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, оскільки про порушення прав держави позивач дізнався з моменту початку перевірки ним додержання законодавства у Кіровоградській міській раді 02 вересня 2014 року, а з цим позовом позивач звернувся 08 липня 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про віднесення спірних ділянок до рекреаційної зони активного відпочинку населення, оскільки відповідно до технічної документації цільове призначенні цих ділянок - для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення садівництва, а тому рішення органу місцевого самоврядування про передачу йому у власність земельних ділянок є законним. При цьому позивач пропустив строк позовної давності, оскільки при ухваленні оспорюваного ним рішення органу місцевого самоврядування від 03 вересня 2009 року на засіданні був присутній представник прокуратури м. Кіровограда, а тому саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності, однак позивач звернувся до суду із цим позовом лише у липні 2015 року, тобто у межах трирічного строку, встановленого статтею 257 ЦК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 вересня 2008 року рішенням Кіровоградської міської ради № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам міста Кіровограда у власність по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі.

Згідно з додатком до рішення (пункт 3) ОСОБА_1 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1 000 кв. м для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 1200 кв. м для ведення садівництва в районі

АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 200 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва, а також акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов`язаних з вилученням земельної ділянки. Передано ОСОБА_1 у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 площею 1 000 кв . м (землі одно та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 1200 кв. м (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі

(пункти 19-21).

15 жовтня 2010 року, на підставі вищевказаного рішення, ОСОБА_1 видано держаний акт серії ЯИ № 790232 на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та державний акт серії ЯИ № 790233 на право власності на земельну ділянку площею 1 200 кв. м для ведення садівництва. Право власності на земельні ділянки зареєстровано в установленому законом порядку. Земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери :45:372:0021 та :45:372:0022.

Відповідно до висновку управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради від 12 серпня 2009 року по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 , управління не заперечує проти відведення земельних ділянок громадянам міста (12 осіб) площею по 0,22 га кожній, для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та ведення садівництва, за умови надання Кіровоградською міськрадою даної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, внесення змін до містобудівної документації, а саме до генерального плану міста Кіровограда.

Відповідно до викопіювання із генерального плану міста Кіровограда та викопіювання із плану зонування території міста Кіровограда спірні земельні ділянки відносяться до території зелених насаджень загального користування.

Будь-які зміни до містобудівної документації стосовно зазначених територій, а також довідки про присвоєння адресних номерів по АДРЕСА_1 не виносились та не надавались.

28 жовтня 2015 року Кіровоградською міськрадою прийнято рішення «Про внесення змін до Плану зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міськради від 17 вересня

2013 року №2456», відповідно до якого земельні ділянки в районі АДРЕСА_1 визначені, як рекреаційна зона активного відпочинку, передбачено віднести до зони садибної житлової забудови (а. с. 58).

Проте відповідні зміни до містобудівної документації внесені не були.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо підставності позовних вимог

Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в межах визначених Конституцією.

Право власності на землю гарантується, набувається та реалізується громадянами виключно у відповідності до закону.

Частина перша статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Як передбачено частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. У відповідності до частини десятої вказаної статті, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтями 38, 39 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних і місцевих правил забудови.

Згідно з частиною дев`ятою статті 118 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 2.1 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року №105, зеленими насадженнями загального користування вважаються зелені насадження, які розташовані на території загальноміських і районних парків, спеціалізованих парків, парків культури та відпочинку; на територіях зоопарків та ботанічних садів, міських садів і садів житлових районів, між квартальних або при групі житлових будинків; скверів, бульварів, насадження на схилах, набережних, лісопарків, лугопарків, гідропарків і інших, які мають вільний доступ для відпочинку.

За змістом пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

За статтею 17 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.

Визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації з урахування планів земельно-господарського устрою (стаття 21 зазначеного Закону).

Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про планування і забудову територій (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) рішення органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом, відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури.

В порядку частини першої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорій здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частина друга статті 20 ЗК України).

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові

від 14 травня 2014 року у справі № 6-35цс15, від 13 листопада 2013 року у справі № 6-123цс13, від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, підстав відступити від яких Верховний Суд не встановив.

Судами установлено, що відповідно до викопіювань із генерального плану

м. Кіровограда та із плану зонування території м. Кіровограда на момент прийняття міською радою оспорюваного рішення про надання громадянам, в тому числі й ОСОБА_1 земельних ділянок, спірні земельні ділянки в районі АДРЕСА_1 віднесені до рекреаційної зони активного відпочинку населення та були територією зелених насаджень загального користування. Віднесення вищевказаних земельних ділянок до рекреаційних зон активного відпочинку підтверджується також й рішенням Кіровоградської міської ради від 28 жовтня 2015 року№ 4725 «Про внесення змін до Плану зонування міста Кіровограда» (а. с. 58).

Установивши, що оскаржувані пункти рішення Кіровоградської міської ради прийняті з порушенням норм закону, оскільки земельні ділянки, які віднесені до територій зелених насаджень загального користування, без належної зміни її цільового призначення передано відповідачу у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсними пунктів 19-21 рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року та виданих на його підставі державних актів на право власності на земельні ділянки.

Разом із тим, дійшовши правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив дотримання позивачем строку позовної давності.

Щодо застосування строку позовної давності

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся з цим позовом до суду 08 липня 2015 року (а. с. 1-4).

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності, надавши витяг з протоколу засідання Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року (а. с. 34-37).

Так, стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня

2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі

№ 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц.

У позовній заяві прокурор зазначив, що про порушення вимог чинного законодавства під час відведення земельних ділянок у приватну власність та про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Кіровоградської міської ради йому стало відомо лише в ході початку перевірки ним додержання законодавства Кіровоградською міською радою 02 вересня 2014 року.

Заперечуючи проти таких доводів прокурора, ОСОБА_1 посилався на те, що під час прийняття Кіровоградською міською радою оспорюваного рішення від 03 вересня 2009 року на пленарному засіданні був присутній прокурор міста, а тому саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності.

Вирішуючи питання про додержання позивачем строку позовної давності, суд апеляційної інстанції на вищезазначені положення закону та доводи сторін уваги не звернув, пославшись на те, що прокурор дізнався про порушення норм чинного законодавства з моменту початку перевірки додержання законів Кіровоградською міською радою (02 вересня 2014 року),не перевірив чи мала прокуратура об`єктивну можливість дізнатися про порушення законодавства до проведення нею перевірки, не мотивував свого висновку чому він не бере до уваги наданий відповідачем витяг з протоколу засідання Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року (а. с. 37), відповідно до якого при ухваленні оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування був присутній прокурор міста, чи знав останній про порушення вимог земельного законодавства Кіровоградською міською радою саме з моменту ухвалення цього рішення.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада

2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) звернула увагу на те, що сам по собі факт присутності представника органів прокуратури на пленарному засіданні ради під час прийняття нею оскаржених рішень не є доказом обізнаності уповноважених органів держави про порушення її прав.

В кожному конкретному випадку суд повинен установити коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Зазначене має вирішальне значення для вирішення питання щодо додержання прокурором строку позовної давності.

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, не визначився із нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, у зв`язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до цього ж суду з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович