Ухвала

18 січня 2019 року

м. Київ

справа № 759/14208/16-ц

провадження № 61-58ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лесько А. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування майном та захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до ОСОБА_1, в якому просили зобов'язати відповідача надати їм ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1, не змінювати замки вхідних дверей та не чинити перешкоди у користуванні належним їм майном; визнати право беззаперечного користування належним їм майном наступним чином: кімнатою на схемі технічного паспорта № 3 (площею 17,6 кв. м) за позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_4; кімнатою на схемі технічного паспорта № 4 (площею 12,1 кв. м) - за позивачем ОСОБА_3; кімнатою на схемі технічного паспорта № 6 (площею 11,8 кв. м) - за відповідачем ОСОБА_1; встановити порядок безперешкодного загального користування кухнею, ванною кімнатою, вбиральнею та коридором, розташованими у зазначеній квартирі за всіма співвласниками.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 травня 1995 року належить ? частини спріної квартири, інша ? частина квартири належить відповідачу ОСОБА_1, який одноособово користується спільним майном. Згода про порядок користування спільним майном між сторонами не досягнута. Відповідач чинить позивачам перешкоди шляхом зміни замку у вхідних дверях, а на неодноразові прохання позивачів комплект ключів не надає. Спільне проживання ускладнено, з технічної точки зору квартиру поділити у натурі неможливо.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року скасовано та прийнято постанову.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування майном задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_2, ОСОБА_4 в користування кімнату на схемі технічного паспорта № 3 площею 17,6 кв. м у квартирі АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 в користування кімнату на схемі технічного паспорта № 6 площею 11,8 кв. м у квартирі АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_1 в користування кімнату на схемі технічного паспорта № 4 площею 12,1 кв. м у квартирі АДРЕСА_1.

Залишено у спільному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 кухню площею 8,1 кв., ванну кімнату площею 3,0 кв. м, вбиральню площею 1,3 кв. м. та коридор площею 18,7 кв. м у квартирі АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира перебуває в спільній частковій власності сторін справи, та не може бути поділена в натурі, а оскільки між позивачами та відповідачем відсутня домовленість з приводу її користування, то порядок користування приміщеннями квартири необхідно встановити в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача надати позивачам ключі від вхідних дверей спірної та не чинити перешкоди у користуванні нею, апеляційний суд посилався на відсутність належних та допустимих доказів обставин, якими обґрунтовані ці вимоги.

26 грудня 2018 року (відповідно до відмітки на поштовому конверті) ОСОБА_1 направив касаційну скаргу на зазначену постанову апеляційного суду, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржували.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є усунення перешкод у користуванні квартирою, яка перебуває в спільній частковій власності, а також встановлення порядку користування цією квартирою.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування майном та захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. О. Лесько