Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 465/6778/15

провадження № 61-16241св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року у складі судді Лозинського Б. М. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Ванівського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який надалі уточнив, до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 211 367, 24 грн, 146 141,33 грн - відшкодування відсотків за користування кредитом, 198 036,37 грн - відшкодування упущеної вигоди, 165 650,63 грн - відшкодування збитків у зв`язку з інфляцією, 24 073,89 грн - відшкодування трьох відсотків річних, а всього 743 269,46 грн.

Позов мотивовано тим, що 11 жовтня 2012 року між ним та Кредитною спілкою «Християнська злагода» (далі - КС «Християнська злагода») укладений договір про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу, відповідно до умов якого, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (25 800 грн тіла кредиту), а також ті, які надалі будуть (або можуть) виникати на підставі основного договору. Зазначав, що відповідач належним чином взятих на себе зобов`язань не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму збитків, завданих порушенням зобов`язання, у розмірі 1 548 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до умов укладеного договору до позивача перейшло право вимоги лише конкретної суми у розмірі 25 800 грн, без права нарахування відсотків. Однак, оскільки відповідачем зобов`язання зі сплати боргу у розмірі 25 800 грн виконано із простроченням, то суд дійшов висновку про стягнення трьох відсотків річних за користування коштами за період з моменту переходу права вимоги до позивача до часу фактичного виконання зобов`язань відповідачем у розмірі 1 548 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірні зобов`язання випливають з кредитного договору, укладеного між кредитною спілкою та відповідачем, надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається, тому немає правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки відступлення права вимоги не спричиняє для позивача правових наслідків.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не в повній мірі встановили характер спірних правовідносин, не врахували, що сторони не заявляли вимог про визнання договору про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу недійсним чи про визнання недійсним кредитного договору. Судом першої інстанції не залучено як третю особу КС «Християнська злагода», а представник відповідача брала участь у розгляді справи без належно підтверджених повноважень.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_2 укладений договір кредиту від 30 червня 2008 року

№ 130-2/08.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 11 жовтня 2012 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачем і КС «Християнська злагода». У пункті 1.2 договору зазначено, що до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (25 800 грн тіла кредиту), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2013 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2014 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто 25 800 грн боргу за договором кредиту від 30 червня 2008 року.

Судами встановлено, що зобов`язання щодо сплати 25 800 грн боргу за зазначеним кредитним договором відповідач виконав у 2014 році.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 2311цс16.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідно до умов договору, укладеного між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_1 , до позивача перейшло право вимоги лише щодо тіла кредиту у розмірі 25 800 грн, та враховуючи, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2013 року, частково змінене рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2014 року, про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 25 800 грн, відповідач виконала лише у 2014 році, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення трьох відсотків річних за користування коштами за період з часу стягнення заборгованості за рішенням суду до часу фактичної сплати суми боргу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із особливостей правового статусу кредитної спілки, визначеного законом, згідно із яким кредитна спілка не має права відступати право вимоги за кредитним договором, тому відступлення кредитною спілкою права вимоги не спричиняє для позивача правових наслідків як стягнення пені за порушення виконання зобов`язання. Апеляційний суд зіслався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі №6-667цс15, в якій зазначено, що зобов`язання, які випливають з кредитного договору, укладеного кредитною спілкою, тісно пов`язані з особою кредитора, оскільки надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, тому в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступлення від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15, тим самим погодилась із зазначеними висновками. Крім того, зазначила, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Проте, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у справі, яка переглядається, інший предмет позову, оскільки сторони не заявляли вимог про визнання договору про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу недійсним.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на ухилення відповідачем від виконання грошового зобов`язання щодо стягнення коштів за кредитним договором, підтвердженого рішенням суду, яке набрало законної сили. Вказував, що в силу положень статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При вирішенні спору, апеляційний суд зосередився на встановленні правомочності договору відступлення прав вимоги внаслідок прощення боргу від 11 жовтня 2012 року, укладеного між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_1 , що не є предметом спору у цій справі.

Згідно з вимогами частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Пославшись на правило, встановлене у частині третій статті 303 ЦПК України 2004 року, про те, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не зазначив у чому полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права судом першої інстанції, що дає підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги, не врахував, що відповідач касаційної скарги не подавав, а отже, погодився зі стягненням з нього суми, присудженої судом першої інстанції.

Отже, у порушення вказаних норм процесуального права, апеляційний суд безпідставно вийшов за межі розгляду справи, визначені законом для суду апеляційної інстанції, що є підставою для скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Водночас касаційна скарга не містить доводів, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції.

Заявник посилається на те, що судом не було залучено до участі у справі КС «Християнська злагода» як третю особу, проте рішення у цій справі не впливає на її права та обов`язки.

Доводи касаційної скарги, що представник відповідача брав участь у справі без належного представництва інтересів, судом до уваги не приймаються, оскільки судом першої інстанції встановлювалась особа представника відповідача та перевірялись його повноваження на представництво інтересів позивача, позивач не відмовлявся від заявлених вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки у справі встановлено, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню повністю із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2017 року скасувати, рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик