КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року

справа 755/6457/17

провадження № 22-ц/824/1410/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал»

треті особи - Національний банк України, Державна інспекція з питань захисту прав споживачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року у складі судді Катющенко В.П. в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал», треті особи: Національний банк України, Державна інспекція з питань захисту прав споживачів, про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором та визнання недійсним договору відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал», треті особи: Національний банк України, Державна інспекція з питань захисту прав споживачів, про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором та визнання недійсним договору відступлення права вимоги, у якому просила визнати зобов'язання за кредитним договором №CL38032 від 07.05.2008 року та додаткової угоди від 20.11.2015 року припиненими з 14.11.2016 року, визнати договір відступлення права вимоги від 14.11.2015 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал» недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал», треті особи: Національний банк України, Державна інспекція з питань захисту прав споживачів про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором та визнання недійсним договору відступлення права вимоги відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 21.11.2015 року ПАТ «Універсал Банк» прийняло рішення про прощення (анулювання) залишку боргу за кредитним зобов'язанням. Тобто, відповідач ПАТ «Універсал Банк» визнало, що заборгованість за кредитним договором втратила для нього економічний інтерес, а тому відмовився від вимог до позивача, простив їй борг. Після прощення боргу між відповідачами було укладено договір відступлення права вимоги. Копія цього договору не була надіслана поштою позивачу, а тому, на її думку, договір відступлення права вимоги є недійсним.

В судове засідання сторони не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CL38032, за умовами якого ВАТ «Універсал Банк» зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі та на умовах, визначених у цьому договорі, Додатку 1 та Додатку 2, а позичальник зобов'язалася погасити кредит, сплатити проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором, Додатком 1 та Додатком 2 (а.с.55-60).

За умов Додатку 1 до кредитного договору № CL38032 від 07 травня 2008 року, ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 2400,00 доларів США зі сплатою процентної ставки у розмірі 24% річних з кількістю щомісячних платежів на рівні 60 та сумою щомісячного платежу у розмірі 68,53 доларів США з датою сплати останнього платежу 15 квітня 2013 року.

Крім того, сторонами даного кредитного договору було обумовлено відповідний Графік щомісячних платежів, супутніх витрат позичальника, що має своє відображення у Додатку 2 до кредитного договору № CL38032 від 07 травня 2008 року.

Відповідно до пропозиції по врегулюванню заборгованості ПАТ «Універсал Банк» позивача було повідомлено, що у разі оплати 1 449,00 доларів США у строк до 20 жовтня 2017 року на рахунок в ПАТ «Універсал Банк», решта заборгованості за кредитним договором буде вважатися врегульованою. Оплату боргу необхідно здійснювати щомісячно у сумі 63,00 доларів США, не пізніше 20 числа кожного місяця. У випадку здійснення зазначених платежів у встановлений термін, позивачу необхідно підписати Акт прощення боргу не пізніше дати закінчення дії цієї пропозиції (а.с.64).

14 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з Управління Активами «Прімоколект-Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № UB-OР/16-132, за умовами якого цедент ПАТ «Універсал Банк» передає (відступає) належне йому право вимоги до боржників, що виникло з кредитних договорів, перелік яких (кредитних договорів та боржників) міститься у Реєстрі боргових зобов'язань, а цесіонарій ТОВ «КУА «Прімоколект-Капітал» приймає право вимоги та зобов'язується сплатити цеденту купівельну ціну в розмірах, порядку та строки/терміни, вказані в цьому договорі (а.с.85-88).

Відповідно до Додатку № 2 до договору відступлення права вимоги № UB-OР/16-132 від 14 листопада 2016 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з Управління Активами «Прімоколект-Капітал» перейшло право вимоги за кредитним договором № CL38032 від 07 травня 2008 року, укладеного з ОСОБА_2 (а.с.89).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на норми матеріального права, які застосовуються до договору факторингу. Проте, укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, з огляду на наступне.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року по справі №910/7038/17.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що спірний договір відступлення права вимоги № UB-OР/16-132 від 14.11.2016 року є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату в замін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Також спірний договір не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи те, що позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, то єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення його прав і законних інтересів даним договором.

Тобто, в даному випадку обов'язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (аналогічна правова позиція наведена в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Натомість позивач не обгрунтувала, яким чином договір відступлення права вимоги порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання позивача, що договором про відступлення прав вимоги порушено її права, зокрема тим, що відступлено розмір заборгованості значно завищений, не є підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки розмір заборгованості позивачем не було оскаржено, доказів відсутності заборгованості на момент його укладення до суду надано не було.

Відповідно до ст. ст. 512-514, 516 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч.2 ст. 517 ЦК України).

З наведеного вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом і порядок укладення договору відступлення права вимоги встановлений ст. ст. 512-517 ЦК України.

Тобто, отримання згоди позивача, як боржника, на укладення договору відступлення права вимоги не передбачено.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що зобов'язання за кредитним договором № CL38032 від 07.05.2008 року є припиненими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 605 ЦК України, зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує права третіх осіб щодо майна кредитора.

Правочин, спрямований на припинення зобов'язання прощенням боргу, слід вважати вчиненим у момент отримання боржником письмової заяви кредитора боржникові про прощення боргу або в момент підписання договору про прощення боргу.

Відповідно до наказу Державної фіскальної служби України від 21.08.2017 року №8195, наказано провести документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків-фізичної особи ОСОБА_2 з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету з отриманого доходу як додаткове благо у вигляді суми боргу платника податків, прощеного (анульованого) кредитором ПАТ «Універсал Банк» (а.с. 103).

Проте, у цьому наказі не зазначено, що ПАТ «Універсал Банк» уклало з позивачем договір про прощення (анулювання) боргу за кредитним договором № CL38032 від 07.05.2008 року та позивачем підписано Акт прощення боргу.

Також позивачем до суду не надано доказів на підтвердження того, що 21.11.2015 року ПАТ «Універсал Банк» прийняло рішення про прощення (анулювання) залишку боргу за кредитним зобов'язанням.

Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про припинення зобов'язання за кредитним договором від 07.05.2008 року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 березня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді