Провадження 2/127/3758/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Волхової М.А.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

24.09.2019 року АТ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором (а.с. 2-4).

14.11.2019 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 51-54) і мотивував позов тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 19.02.2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач, підписавши заяву, підтвердив свою згоду, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між ОСОБА_1 та банком кредитний договір.

При укладенні кредитного договору сторони також керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачеві кредитні кошти. Однак, ОСОБА_1 використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасив борг, тому станом на 05.08.2019 року заборгованість відповідача перед банком становить 121 296, 13 грн. Дана сума складається з: 25 820, 63 грн. заборгованості за кредитом; 30 455, 42 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 59 903, 56 грн. заборгованості за пенею та комісією; 5 116, 52 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

Від цієї суми заборгованості банк відрахував суму, яка була стягнута рішенням Третейського суду при Асоціації Дніпровський Банківський союз м. Дніпропетровська від 07.12.2015 року. З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнутий борг в сумі 56 938, 45 грн., з яких 25 820,63 грн. заборгованість за кредитом; 12 574, 64 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 13 426, 66 грн. заборгованість за пенею та комісією;, 5 116,52 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Різниця становить 64 357, 68 грн., яка складається з заборгованості за відсотками за користування кредитом 17 880, 78 грн., заборгованості за пенею та комісією 46 476, 90 грн.

Загальна сума боргу складає 64 357, 68 грн.

На підставі ст.ст. 526, 629, 1050, 1054 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 борг в загальній сумі 64 357, 68 грн. та судові витрати 1 921 грн.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Поліщук Т.В., що діє на підставі довіреності № 671-К-О від 27.02.2018 року (а.с. 57) в судовому засіданні уточнений позов підтримала за викладених у ньому обставин. Суду пояснила, що відповідач використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасив борг, тому станом на 05.08.2019 року заборгованість відповідача перед банком становить 121 296, 13 грн. Дана сума складається з: 25 820, 63 грн. заборгованості за кредитом; 30 455, 42 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 59 903, 56 грн. заборгованості за пенею та комісією; 5 116, 52 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, яка була стягнута рішенням Третейського суду при Асоціації Дніпровський Банківський союз м. Дніпропетровська від 07.12.2015 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», яка складала 56 938, 45 грн. Різниця становить 64 357,68 грн., яка складається з заборгованості по відсоткам за користування кредитом 17 880, 78 грн., заборгованості за пенею 46 476, 90 грн. Загальна сума боргу складає 64 357, 68 грн. Пеня розрахована відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди і за ставкою, що зазначена в Тарифах банку та Умовах і Правилах надання банківських послуг за період з 21.10.2015 року до 05.08.2019 року. Відповідач був ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, погодився з ними. Вважає, що позиція ВС від 03.07.2019 року не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки між банком і ОСОБА_1 була підписана Генеральна угода 19.02.2013 року. Також представник позивача повідомила, що відсотки нараховані за процентною ставкою 18% річних, що зазначена в Генеральній угоді від 19.02.2013 року за період з 21.10.2015 року (від дати завершення розрахунку заборгованості, що вже стягнута за рішенням третейського суду) до 05.08.2019 року. Оскільки відповідач борг по кредиту не повернув, лише сплатив 1710 грн. при підписанні Генеральної угоди, представник ОСОБА_2 просила позов задоволити і стягнути заборгованість. Додала, що рішення Третейського суду банк не пред`являв до виконання.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності та заяву про застосування строків позовної давності у даній справі. Заява 071548469 від 11.09.2008 року містить дані про те, що клієнт просить відкрити рахунок та надати перераховані нижче послуги: встановити кредитний ліміт в розмірі 12 000, 00 грн. під 30% із розрахунку 360 днів у році на тип карти: (була видана 11.09.2008 року, про що зазначено в заяві) із щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості. Строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки. Карта була видана строком на 24 місяці, до вересня 2010 року дата закінчення кредитної угоди. Інших документів про подовження дії угоди відповідач не підписував. Платежі по кредиту сплачував вчасно і в повному обсязі. Із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 19.02.2013 року станом на 05.08.2019 року він не погодився. Звернув увагу на те, що отриманий в 2008 році ліміт становив 12 000 грн., а залишок поточної заборгованості за наданим кредитом з 19.02.2013 року 25 820, 63 грн., не зазначено на підставі яких угод він збільшився. Крім того, жодного договору з АТ «ПриватБанк» 19.02.2013 року він не укладав. В матеріалах позову такого доказу немає. З доданими до позовної заяви Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг він ознайомлений не був, із ними не погоджувався та їх не підписував. Оскільки термін дії карти, а відповідно і кредитної угоди, сплив в останній день вересня 2010 року, згідно із ст. 257 ЦК України позивач мав звернутись із даною заявою не пізніше останнього дня вересня 2014 року, тому термін звернення до суду сплив 29.03.2016 року. Доказу переривання строку позовної давності позивач не надав. Відповідач просив застосувати позовну давність та закрити провадження у даній справі.

Заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи позицію відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 19.02.2013 року ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 25 820,63 грн. на строк 24 місяці з 19.02.2013 року до 28.02.2015 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі потреби на суму 25 820,63 грн. під зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом в сумі 1292,0 грн. Дата останнього погашення заборгованості 28.02.2015 року (а.с. 4).

Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, згідно ст.ст. 212, 511, 651 ЦК України в разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій угоді, Умовах і Правилах більше ніж на 31 день по зобов`язаннях, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 5116,52 грн.

Для надання послуг банк видав позичальнику кредитну карту згідно п. 2.1 Генеральної угоди (п. 2.3).

Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди в разі порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожен день прострочення.

Також в Генеральній угоді міститься інформація, що позичальник ознайомлений і погоджується з Умовами і правилами, підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк». Погодився, що дана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами і правилами, Тарифами складає між позичальником і банком кредитний договір (а.с. 4).

Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачеві кредитні кошти, який, в порушення взятих на себе зобов`язань, суму боргу по кредиту не повернув.

За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач надав розрахунок заборгованості, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 05.08.2019 року становить 121 296, 13 грн. Дана сума складається з: 25 820, 63 грн. заборгованості за кредитом; 30 455, 42 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 59 903, 56 грн. заборгованості за пенею та комісією; 5 116, 52 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

Також позивач надав рішення Третейського суду при Асоціації Дніпровський Банківський союз м. Дніпропетровська від 07.12.2015 року, відповідно до якого з ОСОБА_1 на користь банку вже був стягнутий борг по цьому кредитному договору в сумі 56 938,45 грн. станом на 20.10.2015 року, який складався з: 25 820,63 грн. заборгованість за кредитом, 12 574,64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 13 426,66 грн. пеня та комісія, 5 116,52 грн. штраф (п. 2.2. Генеральної угоди).

В уточненій позовній заяві позивач просив стягнути заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 21.10.2015 року до 05.08.2019 року в сумі 17 880,78 грн. із розрахунку 18% річних і пені за цей самий період в сумі 46 476,90 грн.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис частини 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну сплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В даних правовідносинах права позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що за Генеральною угодою строк кредитування і дата останнього погашення заборгованості 28.02.2015 року. Строком погашення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою.

Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих після 28.02.2015 року (закінчення строку кредитування) в розмірі 18 % річних не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

При ухваленні рішення суд враховує позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі № 14-10цс18.

У статті 1050 ЦК України зазначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.. 625 ЦК України.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даній справі АТ КБ «ПриватБанк» не заявляв вимоги щодо стягнення сум, визначених ст. 625 ЦК України.

Тому позов в частині стягнення відсотків за користування кредитом задоволенню не підлягає.

Також не підлягає до стягнення пеня в сумі 46 476,90 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтвердила, що пеня нарахована позивачем за період з 21.10.2015 року до 05.08.2019 року на підставі п. 2.8 Генеральної угоди. Розмір пені в Генеральній угоді не вказаний.

Відповідно до п.2.8 при порушенні позичальником обов`язків по погашенню кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах і правилах за кожен день прострочення.

До позовної заяви і до Генеральної угоди із ОСОБА_1 від 19.02.2013 року банк надав витяг з Умов і правил надання банківських послуг, що затверджені наказом від 06.03.2010 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У Генеральній угоді із ОСОБА_1 від 19.02.2013 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання та її визначеного розміру. Лише зазначено, що починаючи з 32 дня порушення вважається простроченим і позичальник сплачує банку штраф в розмірі 5116,52 грн. (п. 2.2 Генеральної угоди).

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/rules/ як невід`ємну частину спірного договору, а також на Тарифи, що діють в ПриватБанку.

При цьому, матеріали справи не містять Тарифів, а також підтверджень, що саме з цим Витягом з Умов і правил надання банківських послуг відповідач ОСОБА_1 ознайомився, розумів його і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду. Також позивачем не доведено, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати пені, та саме в розмірах і порядку нарахування, що вказані у наданих банком Умовах.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Верховним Судом у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 висловлена позиція про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19.02.2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24.09.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 . Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді від 19.02.2013 року домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не підписані та не визнаються відповідачем ОСОБА_1 , про що він також зазначив в своїй заяві від 19.11.2019 року. Лише факт підписання конкретних положень щодо кредитування може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки надані позивачем Умови та правила не визнаються відповідачем ОСОБА_1 та не містять його підпису, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.02.2013 року. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати пені за порушення зобов`язання по кредитному договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року зазначила, що згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Таким чином, суд вважає безпідставними позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 пені за прострочене зобов`язання 46 476,90 грн.

Також суд вважає безпідставним твердження відповідача щодо не підписання ним Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 19.02.2013 року (а.с. 11), оскільки належних і допустимих доказів цього, зокрема, висновок почеркознавчої експертизи, відповідач не надав.

В зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю, заява відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 207, 509, 526, 549, 551, 626, 628, 629, 634, 1048, 1049, 1050, 1054, ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 247, 263-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Повне судове рішення складене 04.12.2019 року.

Суддя: