Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 752/20837/14-ц

провадження № 61-33664св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року у складі судді Мирошниченко О. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_2 були укладені договори позики від 10 квітня 2008 року та від 14 червня 2011 року, за умовами яких він передав відповідачу у боргу 230 000 дол. США та 484 000 дол. США відповідно, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі три відсотки на місяць, які останній вчасно не повернув.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь неповернуті суми позик за договорами від 10 квітня 2008 року та від 14 червня 2011 року в розмірі 16 945 077,87 грн, що в доларовому еквівалентні станом на 23 серпня 2016 року становить 670 000 дол. США, відсотки за користування коштами за договорами позики в розмірі 30 998 490,84 грн, що в доларовому еквівалентні станом на 23 серпня 2016 року становить 1 225 665 дол. США, три відсотки річних від прострочених сум позики в розмірі 2 583 672,17 грн, що в доларовому еквівалентні станом на 23 серпня 2016 року становить 102 157,12 дол. США.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 у липні 2013 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними, посилаючись на безгрошовість таких договорів та тиск з боку ОСОБА_1 при підписанні цих договорів.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неповернуті суми позик за договором від 14 червня 2011 року в розмірі 11 648 692 грн, що в еквіваленті складає 440 000 дол. США, відсотки за користування позикою за договором від 14 червня 2011 року в розмірі 20 070 696,32 грн, що в еквіваленті складає 758 120 дол. США.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи первісний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються статтями 1046, 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і виходячи з договору позики та розписок, наданих відповідачем, останній повинен повернути позивачу за договором позики від 14 червня 2011 року 440 000 дол. США, відсотки за користування позикою за договором від 14 червня 2011 року за період з 22 вересня 2012 року до 15 травня 2017 року у розмірі 758 120 дол. США у гривневому еквіваленті. При цьому, відмовляючи у позові в частині стягнення позики у розмірі 230 000 дол. США за договором від 10 квітня 2008 року, суд обґрунтував свій висновок тим, що в розписці від 14 червня 2011 року відповідач зазначив, що ця розписка випливає з виданої раніше розписки від 10 квітня 2008 року на суму 230 000 дол. США. Крім того суд відмовив у стягненні трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов`язання за відсутністю підстав для застосування частини другої статті 625 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку про недоведеність обставин, на які посилався відповідач в обґрунтування своїх вимог.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року зазначене рішення районного суду скасовано в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 та ухвалено нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неповернуті суми позик за договорами від 10 квітня 2008 року та від 14 червня 2011 року в розмірі 16 945 077,87 грн, що станом на 23 серпня 2016 року становить 670 000 дол. США, відсотки за користування позикою в розмірі 30 998 490,84 грн, що станом на 23 серпня 2016 року становить 1 225 665 дол. США, три відсотки річних від прострочених сум позики в розмірі 2 583 672,17 грн, що станом на 23 серпня 2016 року становить 102 157,12 дол. США.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення первісного позову та ухвалюючи нове рішення про задоволення цих вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розпискою відповідача від 10 квітня 2008 року підтверджено отримання ним від позивача 230 000 дол. США. За умовами договору позики від 14 червня 2011 року сума позики була визначена сторонами на 14 квітня 2011 року у розмірі 484 000 дол. США і з цієї суми 44 000 дол. США є позика безпроцентною, а сума позики 440 000 дол. США надається під три відсотки річних. Жоден з пунктів договору не містить домовленості сторін стосовно позики за договором від 10 квітня 2008 року, тобто згода позивача на включення 280 000 дол. США у суму позики за договором від 14 червня 2011 року відсутня, у зв`язку з чим вважати, що зобов`язання відповідача за договором позики від 10 квітня 2008 року враховані у суму позики за договором позики від 14 червня 2011 року лише за його вказівкою в розписці від 14 червня 2011 року є припущенням.

При цьому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову за відсутності доказів на підтвердження безгрошовості договорів позики, укладених сторонами 10 квітня 2008 року та 14 червня 2011 року, та укладення цих договорів під тиском зі сторони позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову, а його зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди належним чином не встановили фактичних обставин справи, що призвело до помилкових висновків суду та ухвалення необґрунтованого рішення суду. Висновок експерта не є обґрунтованим, законним, об`єктивним та неупередженим, що викликає сумніви в його правильності. Судом безпідставно відхилено його клопотання про призначення повторної експертизи, та з метою унеможливлення тиску на експерта просив суд призначити комісійну експертизу. Судами не враховано висновки судової лінгвістичної експертизи від 21 березня 2017 року, відповідно до якої вбачається, що односторонній правочин від 14 червня 2011 року складений різними особами, а підписаний - однією. Судами не надано належну оцінку тому факту, що розписка від 10 квітня 2008 року складена лише в 2011 році. За положеннями частини другої статті 625 ЦК України в частині нарахування та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми за розпискою від 10 квітня 2008 року, ці відсотки могли бути нараховані лише з 20 березня 2013 року. Справа розглядалась судами неодноразово, і при новому розгляді суди не врахували висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 15 жовтня 2014 року, якою справу було направлено на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що згідно з договором позики від 10 квітня 2008 року, відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 230 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування грошима в розмірі три відсотки на місяць, про що ОСОБА_2 складено розписку.

14 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти в розмірі 440 000 дол. США, зі сплатою трьох відсотків на місяць за користування коштами.

У договорі позики та розписці від 14 червня 2011 року вказано строк повернення грошових коштів - до 01 липня 2011 року.

Також згідно із розпискою від 14 червня 2011 року ОСОБА_2 отримав у борг від позивача 44 000 дол. США без сплати відсотків.

У тексті розписки від 14 червня 2011 року, яка написана відповідачем на підтвердження отримання грошей від позивача згідно із договором позики від 14 червня 2011 року, міститься посилання на те, що ця розписка випливає із розписки, виданої раніше - 10 квітня 2008 року, на суму 230 000 дол. США. Аналізуючи зміст вказаної розписки, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні між сторонами 14 червня 2011 року договору позики на суму 484 000 дол. США були враховані зобов`язання сторін, які випливали із договору позики від 10 квітня 2008 року на суму 230 000 дол. США, тобто сторони досягли згоди щодо припинення цих зобов`язань у зв`язку із укладанням нового договору позики.

Судами встановлено, а сторони не заперечували, що відповідачем загалом було повернуто позивачу 235 000 дол. США, з яких 44 000 дол. СШАпішло на погашення безпроцентної позики, а решта - на виконання зобов`язань в іншій частині позики.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення,

в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають

з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначаючи розмір заборгованості за договорами позики від 10 квітня 2008 року та від 14 червня 2011 року в розмірі 670 000 дол. США суд апеляційної інстанції помилково не включив 280 000 дол. США за договором позики

від 10 квітня 2008 року у суму позики за договором від 14 червня 2011 року, вважаючи їх двома окремими та чинними договорами позики, за якими зобов`язання не виконано.

При цьому суд першої інстанції, аналізуючи договори позики від 10 квітня 2008 року та 14 червня 2011 року та розписки до них як невід`ємну їх складову, дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання відповідача за договором позики від 10 квітня 2008 року враховані у сумі позики за договором від 14 червня 2011 року, та встановив, що загальна сума заборгованості за договором позики від 14 червня 2011 року становить 11 648 692 грн, що в еквіваленті становить 440 000 дол. США, відсотки за користування позикою за період з 22 вересня 2012 року до 15 травня 2017 року - 20 070696,32 грн, що в еквіваленті становить 758 120 дол. США.

Аналізуючи докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, у сукупності з встановленими обставинами, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову за відсутності доказів на підтвердження безгрошовості договорів позики, укладених сторонами 10 квітня 2008 року та 14 червня 2011 року, та укладення цих договорів під тиском зі сторони позивача.

Доводи касаційної скарги представника відповідача про порушення судами норм матеріального та процесуального права та неврахування всіх встановлених у справі обставин, що призвело до однобічного розгляду справи та неврахування наданих відповідачем доказів на підтвердження своїх вимог, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підлягають відхиленню. Суди дали належну оцінку висновку судової почеркознавчої експертизи № 381/382/16-32 від 24 червня 2016 року та поясненням експерта, а також показанням свідків, допитаних у судовому засіданні.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання про призначення повторної комісійної судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з безпідставністю, оскільки не виникає сумніву у правильності попереднього висновку експерта або порушення процесуальних норм, з якими закон пов`язує можливість призначення повторної експертизи у справі. Тому доводи касаційної скарги в цій частині вимог є необґрунтованими.

Водночас обґрунтованими є доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції при повторному розгляді справи висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 15 жовтня 2014 року. Натомість суд першої інстанції вимоги суду касаційної інстанції виконав та дав належну оцінку договорам позики від 10 квітня 2008 року та 14 червня 2011 року та визначив дійсний розмір заборгованості за такими договорами.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Такі доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, на законність судових рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції в частині вирішення первісного позову не відповідає.

Натомість суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . При цьому суд, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки у справі встановлено, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення щодо вирішення первісного позову, яке відповідає закону, то рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у вказаній частині. У частині вирішення зустрічного позову оскаржувані рішення підлягають залишенню без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі підлягає скасуванню рішення суду апеляційної інстанції щодо вирішення первісного позову, яким перерозподіл судових витрат не здійснювався, то перерозподілу судових витрат за апеляційний розгляд Верховний Суд також не здійснює.

Відсоток задоволення вимог касаційної скарги при оскарженні судових рішень у частині первісного позову складає 37,20 %.

Заявником при поданні касаційної скарги при оскарженні судових рішень у частині вирішення первісного позову сплачено судовий збір у розмірі 9 600 грн.

Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 3 571,20 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги (9 600*37,20/100).

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики скасувати.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року в цій частині залишити в силі.

У решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 571,20 грн (три тисячі п`ятсот сімдесят одну гривню 20 коп.) - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко