КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року місто Київ

Справа 369/9406/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14837/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2019 року (у складі судді Пінкевич Н.С., інформація про дату складення повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у шлюбі з відповідачкою перебуває з 2012 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Сімейне життя з ОСОБА_2 не склалось, в них постійно виникають сварки. Оскільки подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам, просив суд розірвати шлюб, зареєстрований 18 вересня 2012 року у Києво-Святошинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №146.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, постановити нове, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовити.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд не направив копію заочного рішення відповідачу та його представнику, чим порушив вимоги ст.ст. 283, 272 ЦПК України.

Судом було порушено принцип змагальності сторін, передбачений ст. 12 ЦПК України, суд позбавив відповідача права на захист, чим порушив ч. 5 ст. 4 ЦПК України, оскільки відповідач був позбавлений можливості подавати докази та заперечувати проти позовних вимог.

Вказує, що суд постановив рішення тільки на підставі голослівних доводів позивача, викладених в позовній заяві і ніякими доказами не підтвердженими. Більш того, позивач ввів суд в оману, так як майновий спір між подружжям існує, будь якого намагання врегулювати питання в досудовому порядку не було.

Зазначає, що в судовому засіданні позивач на вимогу суду відмовився надати оригінал повторного свідоцтва про шлюб, яке він надав як доказ по справі і суд в силу ч. 6 ст. 95 ЦПК України не повинен був брати його до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відмовити, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Посилається на те, що позивачем не було порушено жодних норм законодавства щодо звернення до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу.

Вказує, що обставини на які спирається представник відповідача в частині причин, що спонукали ОСОБА_4 до розірвання шлюбу не відповідають дійсності та жодним чином не стосуються його волевиявлення.

Зазначає, що свідоцтво про шлюб є доказом реєстрації шлюбу, а ніяк не доказом підтвердження позовних вимог, та розпаду сім`ї. Також Представник позивача у відзиві вказує, що заявлене скаржником клопотання про витребування у Києво-Святошинського РВ ДРАЦС ГТУЮ у Київській області належним чином посвідчених копій документів, на підставі яких було видано повторне свідоцтво про шлюб не має значення для вирішення справи по суті.

Відповідач та її представник до апеляційного суду не з`явились. Про розгляд спарви повідомлені належним чином.

Представник позивача заперечував проти задоволення скарги.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень статті 372 ЦПК України, апеляційним судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності відповідача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Судом встановлено, що 18 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб у Києво-Святошинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №146.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року сторонам було надано строк для примирення до 30 січня 2019 року. Після наданого строку для примирення, позивач наполягав на розірванні шлюбу.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вважав встановленим, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, не проживають разом тривалий час, збереження сім`ї, за відсутності бажання позивача є неможливим, а тому шлюб має бути розірваний.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, апеляційний суд встановив, що вищенаведені обставини справи, які встановив районний суд є доведеними, а висновок суду щодо необхідності розірвати шлюб між сторонами відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позов в суді першої інстанції розглядалась з серпня 2018 року до квітня 2019 року. Однак подружжя не примирилось за цей час, позивач від позову не відмовився.

Апеляційним судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що існують підстави вважати, що шлюб між сторонами може бути збережено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що між сторонами залишився не вирішеним майновий спір не впливають на законність рішення. Наявність такого спору не є перешкодою для ухвалення рішення про розірвання шлюбу. Відповідач не позбавлена права після розірвання шлюбу звернутись до суду з позовними вимогами з приводу вирішення майнового спору.

Доводи скарги про не надання суду оригіналу повторного свідоцтва про шлюб, колегія суддів не приймає з огляду на те, що вказаний оригінал був наданий для огляду апеляційному суду.

Доводи скарги про порушення судом прав відповідача на судовий захист, колегія не приймає з огляду на те, що відповідач мала змогу в апеляційному суді надавати докази на підтвердження своїх доводів. Разом з тим, будучи повідомленою про розгляд справи в апеляційному суді до суду не з`явилась, доказів на спростування заявлених позовних вимог не подала.

Апеляційна скарга не містить посилань на докази, які б свідчили про те, що сім`я не розпалась, а позивач бажає продовжувати залишатись в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

Інші доводи скарги висновків суду про неможливість збереження сім`ї та відсутність волевиявлення позивача перебувати у шлюбі з відповідачем, не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: