ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3824/18 Номер провадження 22-ц/814/367/19Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Хіль Л.М.

Суддів: Абрамова П.С., Прядкіної О.В.,

Секретар: Григоришина М.В.,

За участі: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_3, третьої особи Соловйової Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2018 року ухваленого під головуванням судді Яковенко Н.Л. о 14 год. 52 хв. (повний текст рішення складено 09.11.2018 року) по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, за участю третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної в м. Полтаві ради, про позбавлення батьківських прав.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову вказувала, що в 2008 році уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також зазначала, що після розлучення відповідач перестав цікавитися життям доньки, не приймав участі у її вихованні, аліменти сплачував нерегулярно, з'являвся в стані алкогольного сп'яніння та влаштовував скандали.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погодившись з рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що відповідач ухиляється від своїх обов'язків по вихованню дитини, а також створює загрозу її життю та здоров`ю.

Крім того, місцевим судом порушено її процесуальні права, оскільки судом було відмовлено у допиті свідка - класного керівника доньки та самої дитини.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 30 липня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 січня 2016 року в справі № 553/4010/15-ц.

Також судом встановлено, що сторони мають малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 січня 2016 року в справі № 553/4010/15-ц дитину ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з матір'ю ОСОБА_2

Місцевим судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_5 матеріальну допомогу на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в добровільному порядку не надає, але на виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 січня 2016 року частково сплачує аліменти. Заборгованість по аліментам станом на 31 жовтня 2018 року становить за розрахунком державного виконавця 2224,06 грн.

Крім того, відповідач періодично зустрічається з донькою, відвідує навчальні заклади, де навчається остання.

Судом встановлено, що питання позбавлення відповідача батьківських прав було предметом розгляду органу опіки та піклування.

Згідно висновку органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 23 жовтня 2018 року № 150, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є недоцільним та не відповідає інтересам дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з недоведеності позивачкою в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, а тому немає підстав для позбавлення його батьківських прав.

Апеляційний суд вважає такі висновки місцевого суду вірними з наступних підстав.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно із статтею 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України вірно оцінив висновок органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 23 жовтня 2018 року № 150, орган опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав.

Згідно ч.4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами (письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків).

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів того, що задоволення її позову і позбавлення відповідача його батьківських прав щодо малолітньої дитини сторін буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, у зв'язку із чим не виконала свій процесуальний обов'язок щодо доведення тих обставин, на які вона посилалася при зверненні до суду.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Посилання позивача на те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки судом встановлено, що між колишнім подружжям існують конфліктні відносини.

Відсутність спілкування між батьком та дитиною за таких обставин не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Сама позивачка в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила,той факт, що що вона перешкоджає можливим побаченням доньки з батьком.

Відповідач не володіє інформацією щодо фактичного місця проживання дитини, оскільки позивачка його приховує.

Доводи апеляційної скарги про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав спростовуються матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, що безумовно вказують на необхідність задоволення позову ОСОБА_2 з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, а також обґрунтованими висновками суду першої інстанції.

Інші доводи апеляції в їх сукупності зводяться до власного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог процесуального і матеріального права, відповідає фактичним обставинам справи, тому підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч.1 п.1, ст. 375,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

О.В. Прядкіна