П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 року м. Київ

Справа №753/19079/17

Резолютивна частина постанови оголошена 27 листопада 2019 року

Повний текст постанови складено 02 грудня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого суддею Коренюк А.М 16 травня 2019 року, повний текст рішення виготовлено 17 травня 2019 року в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Справа №753/19079/17
№ апеляційного провадження:22-ц-824/10097/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Сутулова А.А. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки такого майна. Вважаючи, що ними, як подружжям, за спільні кошти було набуто рухоме майно - автомобіль «Опель», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який вона оцінює згідно аналізу інформації цін «Інтернет - порталу» з продажу автомобілів щодо аналогічного автомобіля в сумі 220 000 грн. 00 коп., половину вартості якого просить стягнути з відповідача в порядку грошової компенсації її частки такого майна - 110 000 грн. 00 коп. (220 000 грн. 00 коп. : 2 = 110 000 грн. 00 коп.).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки такого майна, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явися, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.96,98).

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем невірно (частково невірно) обраний спосіб захисту порушеного права, позивачем не надано належних та допустимих доказів про предмет доказування, не проведено оцінки спірного майна та відсутній висновок експерта щодо вартості такого майна.

Про те, колегія суддів вважає таки висновок суду першої інстанції необґрунтованим, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2007 року (а.с.8).

Рішенням дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.75).

За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 п.1.ч.2, ч.3,ч.4 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифіковано Україною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права, свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний суд України у постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 зробив висновок, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захист, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України (ст..8,9) та Конвенції мають вищу юридичну сил, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права,характеру його правопорушення та наслідком,спричиненим порушенням.

Верховний Суд України у своїх постановах - від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15,- від 12.10.2016р. по справі № 6-846цс16, висловив наступну Правову позицію щодо застосування норм СК України:«Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя», аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у Постанові (ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.)

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми.

У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Разом із цим, право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи.

Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставить право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників й мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду вказувала, що нею та відповідачем, як подружжям, за спільні кошти було набуто рухоме майно - автомобіль «Опель», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який вона оцінює згідно аналізу інформації цін «Інтернет - порталу» з продажу автомобілів щодо аналогічного автомобіля в сумі 220 000 грн. 00 коп., половину вартості якого просить стягнути з відповідача в порядку грошової компенсації її частки такого майна - 110 000 грн. 00 коп.

Як убачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнавав частково, а саме в частині поділу спільного майна, яке подружжя придбало за час спільного проживання. Разом з тим, заперечував проти ціни позову, вважаючи її значно завищеною. При цьому, відповідач ОСОБА_2 не надав доказів та не повідомив про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 82 ЦПК України як у суд першої інстанції так і в апеляційний суд, щодо вартості автомобіля «Опель», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що сторони по справі під час перебування у шлюбі придбали автомобіль «Опель», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, що зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є неподільною річчю, який позивач ОСОБА_1 оцінює в 220000 гривень, тому апеляційний суд дійшов висновку, що позов про стягнення грошової компенсації в порядку поділу спільного сумісного майна 1/2 частини автомобіля «Опель», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

З урахуванням того, що апеляційний суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , то судові витрати підлягають стягненню з відповідача. А відтак, на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягає до стягнення понесені судові витрати в сумі 1100 гривень за подачу позовної заяви та 1650 гривень за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію в сумі 110000 гривень за належну їй частину автомобіля «Опель», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати в сумі 1100 гривень за подачу позовної заяви та 1650 гривень за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна