Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 243/5967/16-ц

провадження № 61-25624св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року у складі судді Кузнецова Р. В. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Груіцької Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 20 липня 2006 року № 19К ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 68 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 19 липня 2011 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, між банком та ОСОБА_1 20 липня 2006 року укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1884, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку належний йому на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 310,60 кв. м, житловою площею 159,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначав, що ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання у повному обсязі, чим порушив умови кредитного договору та положення статті 526 ЦК України.

Звертав увагу, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 22 травня 2012 року суд ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 310,60 кв. м, житловою площею 159,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу Банком вказаного предмета іпотеки.

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд: передати в його управління нерухомість, щодо якої 22 травня 2012 року прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору від 20 липня 2006 року № 19К; зобов`язати ОСОБА_1 , на період до реалізації іпотеки або повного виконання умов кредитного договору від 20 липня 2006 року № 19К, повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки за вказаною адресою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Передано в управління ПАТ КБ «Приватбанк» нерухомість, щодо якої 22 травня 2012 року у справі № 2/0554/1061/2012 ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 310,6 кв. м, житловою площею 159,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на період до його реалізації.

Зобов`язано ОСОБА_1 на період до реалізації предмету іпотеки, а саме: житлового будинку, загальною площею 78,00 кв. м, житловою площею 32,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , або повного виконання умов кредитного договору № 19К від 20 липня 2006 року повністю вивільнити від будь-яких осіб та майна житловий будинок, загальною площею 310,60 кв. м, житловою площею 159,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку» банк вправі вимагати передачу в управління об`єкту нерухомості, а тому позовні вимоги про передачу в управління ПАТ КБ "Приватбанк" нерухомості, щодо якої ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню та у зв`язку із цим відхилив посилання відповідача на ті підстави, що банком не надані докази неналежного використання ним будинку та не зазначені умови управління будинком. При цьому районний суд відхилив доводи відповідача в частині необхідності застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду від 23 березня 2017 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 вивільнити від будь-яких осіб та майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 скасовано.

В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання ОСОБА_1 вивільнити від будь-яких осіб та майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що після прийняття рішення Слов`янським міськрайонним судом від 22 травня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» має право на управління нерухомістю на період її реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 19К від 20 липня 2006 року.

Апеляційний суд вважав, що вимоги Банку про зобов`язання відповідача повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки фактично зводяться до виселення відповідача з житла, яке він придбав до укладення договору іпотеки, отже задоволенню не підлягають через відсутність правових підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати частково рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про передачу йому в управління належної йому нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що стаття 34 Закону України «Про іпотеку» містить певні умови реалізації права на передання в управління предмета іпотеки, зокрема, управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Вказує, що оскільки він з позивачем не укладав договору про управління майном, отже таке питання вирішується у судовому порядку, а умови управління повинні бути зазначені у рішенні суду. Проте, позивач не запропонував умов, не зазначив, яку продукцію, плоди та доходи він планує отримувати із житлового будинку, що належить йому та не надав докази неналежного використання ним будинку.

Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подав заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначив, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки після ухвалення рішення Слов`янським міськрайонним судом від 22 травня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ КБ «Приватбанк» має право на управління нерухомістю на період її реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 19К від 20 липня 2006 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 липня 2006 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 19К, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 68 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 19 липня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, між банком та ОСОБА_1 20 липня 2006 року укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1884, згідно з умовами якого, відповідач передав в іпотеку належний йому на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 310,60 кв. м , житловою площею 159,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 22 травня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 238 245,65 доларів США, звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2006 року, шляхом укладення іпотекодержателем від свого імені договору купівлі-продажу на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцю (а. с. 4-6).

03 червня 2016 року банк направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення житлового будинку разом з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями (а. с. 7-10).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Статтею 34 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що після ухвалення Слов`янським міськрайонним судом рішення від 22 травня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок загальною площею 310,6 кв. м, житловою площею 159,7 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, ПАТ КБ «Приватбанк» має право на управління нерухомістю на період її реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 19К від 20 липня 2006 року. При цьому апеляційний суд не погодився із висновком районного суду щодо задоволення вимоги про вивільнення від будь-яких осіб та їх майна предмету іпотеки, оскільки такі вимоги фактично зводяться до виселення відповідача з житла, яке він придбав до укладення договору іпотеки.

Переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані рішення, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин та ухвалено правильне по суті судове рішення.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, серед іншого, заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Положення статті 34 Закону України передбачають можливість передачі іпотекодержателю або іншій особі в управління предмету іпотеки на період до його реалізації на підставі рішення суду, отже у разі відсутності згоди іпотекодавця на укладення договору про управління майном в порядку статті 1029 ЦК України, питання про передачу майна в управління може бути вирішене у судовому порядку за позовом іпотекодержателя до іпотекодавця.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно вважали обґрунтованими позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про передачу в управління предмету іпотеки після набрання рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 22 травня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки таке право передбачене законом, відповідає волі іпотекодержателя та реалізоване з метою настання позитивних для позивача наслідків у вигляді виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 липня 2006 року № 19К.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги в частині зобов`язання ОСОБА_1 на період до реалізації предмету іпотеки повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власних присутності та майна) предмет іпотеки, апеляційний суд правильно застосував положення частини другої статті 109 Житлового кодексу України та статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та вважав, що ця вимога зводиться до виселення відповідача з житла, яке він придбав до укладення договору іпотеки.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинні на час розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням статей 212-215 ЦПК України 2004 року забезпечив повний та всебічний розгляд справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, дослідив і надав правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін й правильно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, скасував рішення першої інстанції у частині позовної вимоги про вивільнення відповідачем від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмету іпотеки.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та оскаржуване рішення апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк