Справа № 147/713/18
Провадження № 22-ц/801/2401/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дудіков А. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуСправа № 147/713/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Дудіков А. В. в приміщенні суду в смт. Тростянець, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою № б/н від 17 лютого 2008 року про отримання банківських послуг, згідно умов якої відповідач отримала кредит у розмірі 14500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з тим, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, станом на 21 травня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 76389,44 грн., яка складається з: 30896,59 грн. заборгованість за тілом кредиту; 20323,09 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21055,98 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3613,78 грн. - штраф (процентна складова).

Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просив задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 30896 гривень 59 коп. та 712 гривень 73 копійки судового збору.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 30896,59 грн., що становить суму заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині позовні вимоги є недоведеними, оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 45492,85 грн. (20323,09 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21055,98 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3613,78 грн. - штраф (процентна складова).

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні відсотків та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що розмір процентної ставки зазначений в заяві-анкеті та становить 36 % річних. Тобто, сторони належним чином погодили умови кредитування щодо сплати процентів. Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, не можуть бути застосовані при розгляді даної справи, оскільки процентна ставка за кредитним договором зазначена в анкет-заяві. Тому, правових підстав для відмови у стягнення процентів з відповідача у суду першої інстанції не було.

Пленум Верховного Суду України у роз`ясненнях, викладених у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» звертає увагу судів на те, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими д

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені, комісії та штрафів в апеляційному порядку не оскаржується, а тому відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України не перевіряється.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення процентів ухвалено з дотримання норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

17 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № k3xrFD04020297, відповідно до умов якого останній надано в розпорядження кредитні кошти в розмірі 1004,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 17 грудня 2008 року /а.с 12/.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_3 , згідно якої відбувалася зміна кредитного ліміту, а саме: у 25.03.2009 р. збільшено кредитний ліміт до 2000 грн., 07.05.2009 р. збільшено до 3000 грн., 19.12.2009 р. до 5000 грн., 27.11.2010 до 6000 грн., 05.01.2011 р. до 8000 грн., 03.03.2011 р. до 10000 грн., 11.05.2011 р. до 13000 грн. 12.02.2011 р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 13000 грн. 18.07.2012 р. відбулося зниження кредитного ліміту до 6000 грн., 19.07.2012 р. кредитний ліміт становив 0.00 грн., 12.02.2015 р. збільшено кредитний ліміт до 2000 грн., 14.12.2015 р. збільшено до 5000 грн., 31.01.2017 до 8800 грн., 13.03.2017 р. до 14500 грн. 12.05.2017 р. до 20000 грн. /а. с. 57, 58/.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 21 травня 2018 року становить 76389,44 грн., та складається з: 30896,59 грн. заборгованість за тілом кредиту; 20323,09 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21055,98 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3613,78 грн. - штраф (процентна складова).

Згідно з довідкою про надання ОСОБА_3 кредитних карток: відповідачу було видано кредитну карту № НОМЕР_1 (дата відкриття 17.02.2018 р.), № НОМЕР_2 (дата відкриття 06.10.2009 р.), №001311 (дата відкриття 07.04.2010 р.), №927084 (дата відкриття 19.05.2012 р.), №671756 (дата відкриття 05.08.2014 р.), №672267 (дата відкриття 05.08.2014 р.), №157951 (дата відкриття 30.12.2014 р.), №671756 (дата відкриття 13.02.2015 р.), №672267 (дата відкриття 16.02.2015 р.), № 157951 (дата відкриття 05.03.2015 р.), №867941 (дата відкриття 04.07.2015 р.), №478709 (дата відкриття 16.01.2017 р.), №187471 (дата відкриття 13.03.2017 р.).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 20323,09 грн. по відсоткам за користування кредитом.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентам колегія суддів вважає обґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем проценти нараховувалися на базу до якої було включено не лише тіло кредиту, а й нараховані проценти та неустойку (пеню), що суперечить частині другій статті 550 ЦК України, згідно якої проценти на неустойку не нараховуються.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, зроблено висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 17 лютого 2008 року процентна ставка за кредитом становить 3 % на місяць на залишок заборгованості /а. с. 12/.

Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 17 лютого 2008 року розмір процентів, які нараховуються на прострочену заборгованість зазначено 72 %, а з 01 квітня 2015 року позивачем збільшено розмір процентів, які нараховуються на поточну заборгованість до 43,20 %.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений частиною четвертою шостою статті 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі 347/1910/15-ц.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено розмір заборгованості по процентам.

Позивачем не надано суду розрахунку заборгованості з врахуванням процентної ставки, яка відповідала умовам договору, оскільки доказів належного повідомлення відповідача про збільшення процентної ставки позивачем не надано, а проценти нараховувалися також на пеню, що суперечить частині другій статі 550 ЦК України.

Відтак доводи банку про те, що відповідач не спростував наданий ним розрахунок заборгованості, не дають підстав вважати, що такий розрахунок відповідав вимогам законодавства та умовам укладеного між сторонами договору (див. постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 275/253/16-ц).

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, так як позивачем не доведено розмір заборгованості по процентам.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис В. П. Рибчинський

Підпис Т. О. Денишенко

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Текст постанови складено 04 грудня 2019 року.