Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 191/1272/15-ц

провадження № 61-38972св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Абрамова П. С., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 07 лютого 2007 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 5 326,74 доларів США строком до 07 лютого 2012 року. Останній зобов'язався погашати заборгованість по кредитному договору щомісячно. Посилалося, що у порушення умов договору ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував та станом на 03 квітня 2015 року має заборгованість - 17 667,39 доларів США, яка складається з: 2 740,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 4 790,54 доларів США - заборгованість за процентами, 223,8 доларів США - заборгованість за комісією, 9 912,17 доларів США - заборгованість за пенею.

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 вказану заборгованість за кредитним договором від 07 лютого 2007 року.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 січня 2018 року у складі судді Беркути Л. Г. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 лютого 2007 року у розмірі 9 255,37 доларів США, що за курсом 23,5 відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 03 квітня 2015 року складає 217 501,20 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами допущено порушення умов кредитного договору, відповідач останній платіж у погашення заборгованості здійснив 03 жовтня 2013 року, отже, для позивача трирічний строк позовної давності за основним зобов'язанням не сплинув. Проте, заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань розрахована поза межами спеціального строку позовної давності, тому стягненню підлягає пеня у межах річного строку та становить 1 500,15 доларів США.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 січня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено за пропуском строку звернення до суду.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що боржником особисто останній платіж у погашення заборгованості здійснено 06 серпня 2009 року, строк виконання зобов'язання згідно з пунктом 7.1 кредитного договору закінчився 07 лютого 2012 року, крім того заборгованість стягнуто іншим судовим рішенням, а з позовом банк звернувся до суду 16 квітня 2015 року, тобто поза межами позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк» (змінено назву), посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам банку про дії відповідача, які свідчать про визнання ним свого боргу та переривання строку позовної давності.

Посилаючись на практику Верховного Суду України, зокрема на правовий висновок, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, вважає, що банк мав право нараховувати відсотки за користування кредитом, пеню та комісію за невиконання боржником основного зобов'язання за кредитним договором, а суд повинен був стягнути такі суми з відповідача у межах строку позовної давності.

Відповідач судового рішення апеляційного суду не оскаржив, тому його перегляд здійснюється у межах доводів касаційної скарги банку.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу банку, в якому вказує, що доводи заявника є безпідставними, оскільки апеляційний суд забезпечив повний і всебічний розгляд справи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, правильно врахувавши норми матеріального права щодо наслідків спливу строку позовної давності.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції по суті є правильним, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Апеляційним судом, зокрема, встановлено, що заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2012 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року у рахунок повної погашення заборгованості за кредитним договором від 07 лютого 2007 року у сумі 8 692,3 доларів США вилучено у ОСОБА_4 та передано у заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль ЗАЗ, модель 11030742, номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу (технічний паспорт).

Звернено стягнення на предмет застави - вказаний автомобіль, шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу.

Згідно розрахунку банку заборгованість за договором від 07 лютого 2007 року, станом на 03 квітня 2015 року, становить 17 667,39 доларів США, яка складається з: 2 740,88 доларів США - заборгованості за кредитом; 4 790,54 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 223,8 доларів США - заборгованості за комісією ; 9 912,17 доларів США - заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Встановивши, що боржником особисто останній платіж у погашення заборгованості здійснено 06 серпня 2009 року, строк виконання зобов'язання згідно із пунктом 7.1 кредитного договору закінчився 07 лютого 2012 року, а з позовом банк звернувся до суду 16 квітня 2015 року, врахувавши часткове погашення заборгованості на підставі заочного рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2012 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про пропуск строку позовної давності щодо залишку основного зобов'язання, про застосування наслідків спливу якого просив ОСОБА_4 у суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що після закінчення строку дії кредитного договору від 07 лютого 2007 року та після стягнення кредитної заборгованості рішенням суду, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися та банк мав право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, про що вказано у правових висновках Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц(провадження № 14-154 цс 18), проте сторони з цих підстав судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржили, а суд касаційної інстанції розглядає касаційну скаргу у межах її доводів відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що неврахування судами вказаної обставини не призвело до ухвалення незаконного остаточного судового рішення у справі, так як по суті апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позову банку, а не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги банку з посиланням на практику Верховного Суду України, зокрема на правовий висновок, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, про те, що банк мав право нараховувати відсотки за користування кредитом, пеню та комісію за невиконання боржником основного зобов'язання за кредитним договором, а суд повинен був стягнути такі суми з відповідача у межах строку позовної давності, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від вказаного висновку Верховного Суду України, виклавши новий висновок щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк