№2-зз/200/85/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» березня 2019 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська в складі: головуючого судді - Томаш В.І., при секретарі - Кубрак К.В., розглянувши у спрощеному провадженні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Шевченківський відділ ДВС м. Дніпра «про зняття арешту», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про зняття арешту.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимог та просить суд їх задовольнити. В останнє судове засідання позивач не з'явився, але надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та просить суд в їх задоволенні відмовити. В останнє судове засідання відповідач не заявилася, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутності.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування останнього судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до висновків, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

На виконанні Шевченківського відділу ВДВС м. Дніпра перебуває виконавче провадження про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання дітей до їх повноліття. 26.02.2009 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження було накладено арешт на все майно боржника, тобто ОСОБА_1 з забороною його відчуження.

Станом на 01.03.2019 року відповідно до листа Шевченківського відділу ДВС заборгованість у ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 по виконавчому листу № 2-2683//07 від 18.08.2007 року Бабушкінського районного суду відсутня.

З огляду на відповідь Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та інші наявні в матеріалах справи докази, на даний час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна продовжують існувати записи про обтяження нерухомого майна позивача ОСОБА_1, що є порушенням прав позивача як власника нерухомого майна.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 319 Цивільного кодексу України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяжень у вигляді заборони позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Суд дає критичну оцінку доводам відповідача, висловлені нею в судовому засіданні щодо невизнання позовних вимог позивача, оскільки вони є голослівними, безпідставними та нічим не підтвердженими. Відповідач зазначає, що у разі зняття арешту з майна позивача, останній буде продовжувати ухилятися від сплати аліментів на її користь і буде неможливо виконати рішення суду, однак такі твердження відповідача суд вважає помилковими.

Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Шевченківський відділ ДВС м. Дніпра «про зняття арешту» задовольнити.

Зняти арешт зі всього майна, що належить ОСОБА_1, накладеного постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про арешт майна боржника від 26.02.2009 року в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2 - 2683/07, виданого 18.08.2007 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ___________________ В.И. Томаш