Дата документу 27.11.2019 Справа № 331/380/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/380/19 Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/3199/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка Віктора Станіславовича, товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Сколибог Олександр Сергійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка В.С., ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову зазначав, що 19.09.2008 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), було укладено кредитний договір № CL201/557/2008 від 19.09.2008 р., на суму 58656,80 дол. США на придбання автомобіля із строком повернення до 19.09.2015 р.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.07.2015 року по цивільній справі № 334/1507/15-ц позов ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008, задоволено.

05.12.2018 р. приватним нотаріусом Ірпінського МНО Кондратюком В.С. вчинено виконавчий напис № 334 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від 19.09.2008 р. в розмірі 191 083,7 грн.

З виконавчим написом позивач не погоджується, вважає, що при його вчиненні було порушено вимоги законодавства, оскільки приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис не на кредитному договорі, як документі, що встановлює заборгованість, а на розрахунку заборгованості. Виконавчий напис вчинено за межами трирічного строку. До вчинення виконавчого напису був наявний спір щодо розміру заборгованості за кредитом.

Просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 334 від 05 грудня 2018 року, вчинений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від19.09.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2019 року позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 334 від 05 грудня 2018 року, вчинений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від19.09.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Стягнуто з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384, 20 грн.

Стягнуто з приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка Віктора Станіславовича на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Вердикт Капітал» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та надуманою. Просить відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з порушенням ОСОБА_4 умов кредитного договору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 05.12.2018 року, в період часу, коли законодавством не було передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.07.2015 року у справі № 334/1507/15-ц позов ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008, задоволено, стягнуто 692 277,62 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.07.2015 року встановлено, що відповідно до договору № СL-201/557/2008 від 19.09.2008р. про надання кредиту на придбання автомобіля, укладеному між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого був ПАТ «ОТП Банк», а потім, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеному 07.11.2014 р. та акту прийому-передачі кредитного портфелю від 07.11.2014р., відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 58656,80 дол. США із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,75 % річних, з щомісячним погашенням заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту до 19.09.2015 року.

Вищевказаним судовим рішенням встановлено, що 25.03.2014 року між Банком та відповідачем ОСОБА_1 були укладені додаткові договори, якими було уточнено графік платежів. Відповідно до Договору поруки № SRCL-201/557/2008 від 19.09.2008 р. та Додаткового договору № 2 до нього від 25.03.2014 р. в забезпечення кредитних зобов`язань за кредитним договором № СL-201/557/2008 від 19.09.2008р., відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати перед Банком.

Відповідно до договору № PLL-201/001/2013 від 27.05.2013 р. про надання кредиту, укладеному між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого був ПАТ «ОТП Банк», а потім, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеному 07.11.2014р. та акту прийому-передачі кредитного портфелю від 07.11.2014 р., відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит на суму 30 694,42 грн. на погашення прострочених боргових зобов`язань за попереднім кредитом, із фіксованою відсотковою ставкою 16 % річних, із сплатою нарахованих процентів шляхом ануїтетних платежів, з кінцевою датою повернення 25.05.2015 року.

Відповідачем умови договорів не виконані, тому, за ним утворилася заборгованість, яка за договором СL-201/557/2008 від 19.09.2008р., станом на 18.02.2015р. становить - 692277,62 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 17962,63 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 473471,81 грн. та заборгованості по нарахованим % - 1264,35 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 32852,18 грн.; а також за договором PLL-201/001/2013 від 27.05.2013 р., станом на 20.01.2015р. заборгованість становить - 13215,22 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 12587,96 грн., заборгованості по нарахованим % - 525,68 грн. та пені, нарахованої на суму заборгованості в розмірі 1% за кожен день прострочення 101,58 грн., що підтверджується розрахунком, наданим позивачем . (а.с.17-19)

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

05 грудня 2018 р. приватним нотаріусом Ірпінського МНО Кондратюком В.С. вчинено виконавчий напис № 334 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми заборгованості за кредитним договором № CL-201/557/2008 від 19.09.2008 р. у розмірі 191 083,76 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 187 562,97 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 3 520,79 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» складає 191 933,76 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 19.09.2008 року по 21.11.2018 року.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України, якими, зокрема, є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" (далі - Перелік документів).

Відповідно до статті 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Положеннями п.3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до п. 3.4 вказаної Глави строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. про визнання незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" було визнано незаконною та нечинною постанову № 662 в частині, доповнення переліку документів, на підставі яких вчинюється виконавчий напис, а саме виключено можливість вчинення виконавчого напису на підставі оригіналу кредитного договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 05.12.2018 р., в період часу, коли законодавством не було передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору.

З огляду на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.07.2015 р. встановлено, що строк повернення кредиту настав 05.07.2015 р., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватний нотаріус мав право вчинити виконавчий напис відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону України "Про нотаріат" в строк до 05.07.2018 р., проте не взяв до уваги вказаних фактів та вчинив виконавчий напис за межами, передбачених законодавством.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо невиконання позичальником умов кредитного договору та на ту обставину, що виконавчий напис було вчинено в порядку, визначеному законодавством, оскільки спростовуються Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого Кабінетом Міністрів України постановою №1172 від 29.06.1999 р., яким на момент вчинення виконавчого напису не було визначено права вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: