КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2063/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року у складі судді Котлярової І.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування Вишгородської міської ради, виконавчий комітет Броварської міської ради про визначення місця проживання дитини,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю.

В обґрунтування позову зазначала, що перебувала у шлюбі із ОСОБА_2, від якого сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Стосунки подружжя погіршилися через те, що відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, ініціював сварки в присутності дитини та застосовував до позивача фізичну силу, що спричинило їй душевні страждання, а тому 20 березня 2016 року вона разом із дитиною переїхала проживати в орендовану квартиру в м.Бровари.

Також зазначала, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем, останній добровільно взяв на себе зобов'язання сплачувати кошти на утримання спільної доньки, яка до 05 серпня 2016 року проживала виключно разом із ОСОБА_1 та відвідувала дитячий садок «Барвінок».

Посилаючись на те, що після ухвалення Вишгородським районним судом рішення про поділ спільного майна, відповідач з метою помсти та шантажу забрав їхню доньку із садочка та зник у невідомому їй напрямку, що стало підставою на неодноразове звернення позивача до правоохоронних органів та самостійний розшук дитини, а також звернення із заявами до служби у справах дітей, при цьому, відповідач відмовився віддавати їй дитину та надавати побачення із нею, що порушило її права та права дитини, які закріплені у ст. 153 СК України, просила позовні вимоги задовольнити.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком.

Зазначав, що з вересня 2015 року по березень 2016 року він разом з ОСОБА_1 та їхньою донькою проживали у м. Астана,Республіки Казахстан, де він мав офіційне місце роботи і регулярний дохід, що дозволяло йому повністю матеріально утримувати свою сім'ю. 19 березня 2016 року ОСОБА_1 разом з донькою переїхала до Київської області, м. Бровари, у зв'язку із чим ним були надані їй гроші на житло і харчування дитини та влаштування доньки до дитячого садку. 20 квітня 2016 року, ним знову були перераховані кошти ОСОБА_1 у розмірі 400 дол. США. 20 травня 2016 року приїхавши в Україну йому стало відомо, що ОСОБА_1 квартиру не зняла, а дитину до дитячого садочку не влаштувала. Кошти витрачала на власні потреби. Одразу після того, як він перестав надавити ОСОБА_1 кошти, вона почала звертатися до суду про розподіл автомобіля, стягнення аліментів, почала маніпулювати дитиною, приховувати останню від нього, не відповідати на телефонні дзвінки. ОСОБА_1 та її представник постійно звертаються із заявами про визначення місця проживання дитини, про викрадення дитини, вводячи в оману державні органи. Зазначав, що ОСОБА_1 завжди влаштовує сварки, чинить психологічний тиск на його родичів, а сама донька неодноразово висловлювалася в присутності психолога та спеціаліста Органу опіки та піклування Вишгородського району про те, що бажає проживати разом із татом. Просив врахувати суд, що ОСОБА_1 не має достатнього заробітку для утримання їхньої малолітньої доньки.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з батьком ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та просить скасувати рішення суду першої інстанції, з постановленням по справі нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, за змістом, що в результаті домовленостей із відповідачем скаржник із донькою була вимушена переїхати, почати знімати квартиру та влаштувати дитину до приватного дитячого садочка саме у м. Бровари, при тому, що у м. Нікополь в неї є власна квартира.

Між тим, без будь-якого попередження, ОСОБА_2 вирішив не виконувати взятих на себе зобов'язань та перестав сплачувати кошти на утримання дитини, в сумі 8000 грн., чим поставив скаржника та їх спільну доньку у скрутне матеріальне становище, що стало підставою переведення доньки із приватного садочка до державного та звернення у суд із позовом про стягнення аліментів.

В скарзі також зазначено, що ОСОБА_1 влаштувалася на роботу в м. Броварах, що підтверджується довідкою ТОВ «Вавілон Компані», при цьому, у справі станом на день винесення рішення не містилося доказів наявності у ОСОБА_2 самостійного доходу, а навпаки були відомості, що він ніде не працює і весь у боргах.

Скаржник вказувала, що суд першої інстанції не дослідив долучені представником позивача відеодокази, з яких убачається зі сторони відповідача та його матері вчинення перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні із її донькою, а також застосування до неї фізичного впливу, та всупереч положенням ст. 19 СК України суд не витребував в органу опіки письмового висновку щодо розв'язання спору.

Посилаючись на те, що районним судом не було враховано принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, та факт переховування відповідачем доньки, що порушує інтереси останньої, а також, обмежено позивача та її представника у судовому засіданні викладати усі обставини справи, остільки дитина була присутня в залі та сказаним їй могло бути нанесено психологічну травму, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та його представника, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 16 липня 2011 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.5 т.1), який розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 листопада 2016 року (с.120 т. 1).

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.122 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що батько малолітньої має місце проживання та реєстрації, стабільний дохід та що це найбільше відповідатиме інтересам дитини, її розвитку і забезпеченню всіх потреб, з урахуванням бажання самої дитини.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, з огляду на наступне.

Відповідно до частин другої, восьмої, дев'ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Встановлено, що донька сторін ІНФОРМАЦІЯ_1, є малолітньою дитиною, яка до 05 серпня 2016 року проживала разом із ОСОБА_1

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

В матеріалах справи не міститься доказів невиконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов'язків, залишення нею дитини без нагляду, аморальну поведінку, зловживання нею забороненими речовинами.

Зі справи убачається наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини і у матері, і у батька, їх позитивних характеристик з місць проживання та роботи, прихильність дитини до обох батьків, а також самовільні, без погодження з матір'ю, дії батька щодо зміни місця проживання дитини, залишення без згоди матері дитини з ним.

З характеристики, виданої завідувачем ДНЗ «Барвінок» від 13 грудня 2016 року, убачається, з 01 червня 2016 року по 05 серпня 2016 року ОСОБА_3 відвідувала навчальний заклад «Барвінок» м. Бровари Київської області. За короткий час вихованням займалася мама, приводила до дитячого садка дитину, приємно спілкувалася з вихователями та дитиною, турботливо та ніжно відносилася до дитини. Один раз до дитячого садка приходив тато, який спілкувався із дитиною у присутності вихователів, але додому не забирав. Також один раз приходила бабуся, яка з дитиною не спілкувалася, але залишила для неї подарунок. 05 серпня 2016 року забирати дитину до садка прийшли тато та бабуся, після цього ОСОБА_3 дитячий садок більше не відвідувала (а.с.51 т. 1).

Згідно довідки від 13 грудня 2016 року № 26, виданої ТОВ ДНЗ «Олександра», у період з 11 квітня 2016 року по 31 травня 2016 року ОСОБА_3, 2012 р.н., відвідувала ТОВ Дошкільний навчальний заклад «Олександра» (а.с.52 т. 1).

З матеріалів справи убачається, що між позивачем та відповідачем протягом тривалого часу існує спір щодо місця проживання дитини. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до голови Вишгородської міської ради, Броварської міської ради, Служби у справах дітей та сім'ї, Органу опіки та піклування при міських радах, прокуратури, відділу поліції з заявами про визначення місця проживання дитини, про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, про зникнення дитини та її розшук, про захист прав малолітньої дитини, шляхом організації дитині побачення з матір'ю, про встановлення соціального захисту (а.с.53-101 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_3, 2012 р.н., зареєстрована разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1, власником якої відповідач не є.

З педагогічної характеристики на ОСОБА_3, виданої ФОП ОСОБА_4. 05 грудня 2016 року убачається, що остання відвідувала садочок при центрі розвитку дитини SunnyGarden з 29 серпня 2016 року. При співбесіді встановлено, що дівчинка фізично здорова, розвиток мови добрий, думки виражає зв'язано, чітко, аргументовано, дитина проживає з батьком. На питання про матір дівчинка відповіла, що маму боїться, не хоче її бачити, ні бути з нею. Адаптаційний період тривав два тижні, за період якого зокрема було відмічено позитивні зміни в психологічному стані дитини Зроблено висновки, що батько забезпечує господарсько-економічну, комунікативну, виховну, рекреативну діяльність дитини у вільний час, психотерапевтичну функцію виконує у повному обсязі та на високому рівні (а.с.117-118 т.1).

Згідно інформації психолога Вишгородського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді під час індивідуальної роботи з дитиною ОСОБА_3, встановлено, що дитина легко і швидко встановлює контакт, спілкування активне. Дівчинка перебуває у схвильованому стані, страждає від постійних з'ясувань відносин батька та матері, що можливо кваліфікувати як емоційне насильство, яке спричиняє емоційну невпевненість дитини, її безпорадність перед неможливістю захистити себе в такій ситуації. Одним із факторів формування емоційно здорової дитини є доброзичливе спілкування її з обома батьками, тому дитина потребує стабільної підтримки, уваги та любові від батька та матері (а.с.148 т. 1).

Відповідно до протоколу діагностично-консультаційної зустрічі від 06 червня 2017 року, наданого Службою у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області вбачається, що за результатами спілкування з малолітньою ОСОБА_3, зроблено висновок, що головною авторитетною фігурою є її батько. Сприймає його як єдину захищаючу, авторитетну фігуру, усвідомлюючи при цьому важливість зв'язку з батьком як головного для особистої системи виживання. Має актуальний страх щодо можливості втрати батька через дії матері, можливу втрату батька сприймає як катастрофу для себе. У відношенні до материнської фігури має стійку емоційну зацікавленість, але поряд з цим демонструє відчуття небезпеки і нестабільності від материнської фігури. В зв'язку із чим, рекомендовано батькам сформувати спільну стратегію щодо відновлення взаємовідносин дитини з матір'ю та запобігання формуванню у дитини викривленої картини сприйняття емоційної ситуації (а.с.239-240 т.1).

Встановлено, що під час провадження справи у суді першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4., ОСОБА_11 та малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у присутності психолога Вишгородського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді (а.с.157, 204, 229-231 т.1, 31-32, 117 т.2).

Визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, суд апеляційної інстанції надає першочергове значення та оцінку саме найкращим інтересам дитини, врахувавши обставини спору.

Відповідно до статті 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала.

Суд першої інстанції не дав оцінки тій обставині, що ОСОБА_12 самовільно змінив місце проживання спільної із ОСОБА_1 малолітньої дитини й фактично з 05 серпня 2016 року позбавив матір спілкування з дитиною.

Районний суд визначив місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком, обґрунтувавши таку перевагу наявністю у нього місця проживання та стабільного доходу, разом з тим, відповідно до справи, власного житла він не має.

Зі справи убачається, що ОСОБА_1 працює, позитивно характеризується (а.с.147,148 т.2).

Встановлено, що ОСОБА_1 у м. Бровари власного житла не має, проте ця обставина не може бути перешкодою у проживанні дитини разом з матір'ю, остільки остання орендує двокімнатну квартиру, де умови проживання малолітньої ОСОБА_3 задовольнять її потреби у нормальному фізичному, духовному та психологічному розвитку (а.с.154 т.1).

З характеристики, виданої 13 грудня 2016 року завідувачем ДНЗ «Барвінок» м.Бровари, убачається, що за період відвідування дитиною сторін в період з 01 червня 2016 року по 05 серпня 2016 року дошкільного закладу, мати дитини - ОСОБА_14 піклувалася про дитину, турботливо і ніжно відносилася до дитини, цікавилася її вихованням та розвитком, приймала участь у житті групи. Дитина завжди була охайна, доглянута, добре контактувала з дітьми (а.с.51т.1).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю та можливість визначення місця проживання малолітньої доньки сторін з батьком, остільки матеріалами справи не доведено переваги батька перед матір'ю щодо проживання дитини та безспірно доведено, що ОСОБА_2 самочинно, без згоди другого з батьків, з яким проживала малолітня дитина, змінив її місце проживання, виключивши спілкування матері з дитиною.

Оскільки відповідач самочинно, без згоди позивача змінив визначене сторонами раніше місце проживання доньки, після чого мати дитини не має можливості вільно брати участь у спілкуванні та вихованні дитини, і відповідачем не надано та судом не встановлено належних та переконливих доказів, що за місцем проживання позивача є реальна загроза життю та здоров'ю дитини або обставини змінилися так, що повернення суперечить інтересам малолітньої доньки ОСОБА_14,ІНФОРМАЦІЯ_1, та є передбачені законом підстави до визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Вирішуючи спір у частині визначення місця проживання дитини, районний суд значною мірою керувався принципом 6 Декларації прав дитини, при цьому не врахувавши, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов'язкового характеру у правовій системі України.

При визначенні місця проживання дитини суду необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, враховував думку дитини у судовому засіданні про бажання проживати разом з батьком. Разом з тим, при цьому суд не врахував вік дитини - 6 років та те, що з серпня 2016 року, тобто чотирьох років, внаслідок дій ОСОБА_2 вона позбавлена можливості спілкуватися з матір'ю .

Відповідно до протоколу діагностично-консультаційної зустрічі від 06 червня 2017 року, головним спеціалістом служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської обл. зроблено висновок, що дитині сторін бракує спілкування з матір'ю та присутності мами у її теперішньому житті (а.с.155 т.2).

Окрім цього, розглядаючи спір, районний суд припустився неповного з'ясування дійсних обставин справи, порушення норм процесуального права.

Частинами 4 та 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підстав і відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Частиною 2 ст. 13 ЦПК України встановлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Між тим, суд першої інстанції, в порушення вимог ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України обмежившись лише інформацією, яка міститься у листі Служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області від 29 червня 2017 року № 02-091-626, про розгляд відповідного питання службою у справах дітей й прийняття рішення на користь матері малолітньої дитини, проте не вжив належних заходів щодо витребування відповідного письмового висновку від органу опіки та піклування й надання оцінки у судовому рішенні.

З долученого до справи на стадії апеляційного провадження висновку органу опіки та піклування Броварської міської ради Київської обл. від 27 червня 2017 року убачається, що більшістю голосів членами комісії прийнято рішення про надання висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю, ОСОБА_1 (а.с.147,148,211,212 т.2).

Рішення органу опіки та піклування залишилося поза увагою суду, без відповідної оцінки у рішенні, разом з тим, з урахуванням обставин справи, у їх сукупності, згадане рішення має істотне значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, районний суд фактично самоусунувся від сконання своїх процесуальних обов'язків в частині збирання доказів по справі, чим припустився порушень норм процесуального права, остільки постановив рішення без дослідження рішення органу опіки та піклування, який було долучено до матеріалів справи лише на стадії апеляційного провадження та змісту якого встановлено, що орган прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю, ОСОБА_1 (а.с.211-212 т.2).

Отже, районний суд, розглядаючи спір, неповно з'ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного й необґрунтованого рішення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_2 й задоволення позову ОСОБА_1 та визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_1, проживаючою за адресою АДРЕСА_2

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_1,яка проживає за адресою: АДРЕСА_2

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 січня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: