Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 715/543/16-ц

провадження № 61-3888св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ майна та виділення шляхом визнання за нею права власності на будівельні матеріли, витрачені на влаштування фундаменту, з відшкодуванням іншим співвласникам компенсації по 1 548, 50 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 20 червня 1986 року вона з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, відносини в якому фактично припинилися з 07 березня 2015 року, а шлюб був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2015 року.

Під час проживання з відповідачем та двома спільними дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у колгоспному дворі її батьків рішенням виконкому Глибоцької районної ради народних депутатів від 18 березня 1988 року № 50 ОСОБА_2 із фонду колгоспу ім. Жданова (рішення від 30 вересня 1987 року № 3) виділена земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0, 08 га, що розташована у с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області. У 1990 році ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 побудували бетонний фундамент, загальна вартість будівельних робіт та матеріалів на облаштування якого згідно з висновком експертного дослідження від 18 лютого 2016 року № 110 становила 6 194, 00 грн.

Згідно зі статтею 120 ЦК УРСР вважала це майно спільною сумісною власністю членів колгоспного двору та на підставі статей 365, 370 ЦК України просила задовольнити позов.

Стислий виклад позиції позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

У травні 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності. Посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є його батьками, які разом з ним й ОСОБА_4 , будучи членами колгоспного двору та не втративши частки в ньому, набули право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, витрачені на облаштування фундаменту. На підставі статті 120 ЦК Української РСР та статей 368, 369 ЦК України просив виділити та визнати на ним право власності на 1/4 частку в спільному майні.

Стислий виклад позиції позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

У травні 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у подальшому уточнена, про поділ спільного майна подружжя та припинення права на частку в майні, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що після укладення з ОСОБА_1 шлюбу вони проживали у житловому будинку батьків ОСОБА_1 , 1972 року побудови, АДРЕСА_1 , який згідно з записом № 668 погосподарської книги Станівецької сільської ради відносився до суспільної групи колгоспних дворів. До 01 січня 1990 року в цьому господарстві були зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Станом на 15 квітня 1991 року зазначене господарство відносилось до категорії колгоспних дворів і в ньому проживало шестеро осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 за нею на підставі рішення виконкому Станівецької сільської ради від 27 лютого 2002 року визнано право власності на житловий будинок із господарськими спорудами на АДРЕСА_1 , на що 04 червня 2002 року видано свідоцтво про право власності. Згодом, 29 липня 2002 року це майно в порядку спадкування за заповітом перейшло у власність ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про спадщину.

ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину АЕК № 754135, видане державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори 29 липня 2002 року на ім`я ОСОБА_1 , визнати за ним право власності на 1/6 частку нерухомого майна колишнього колгоспного двору на АДРЕСА_1 .

Також, враховуючи, що ОСОБА_2 виділена із земель колгоспу ділянка для будівництва житлового будинку, проте бетонний фундамент не відноситься до майна колишнього колгоспного двору, а є спільним майном подружжя, був влаштований у 1994 році та підлягає поділу на підставі Кодексу про шлюб та сім`ю України. На підставі статті 365 ЦК України просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, витрачені на влаштування бетонного фундаменту, та стягнути з нього компенсацію на користь ОСОБА_1 у розмірі половини їх вартості, що становить 3 097, 00 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва бетонного фундаменту на земельній ділянці, площею 0, 08 га, яка розташована у с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва бетонного фундаменту на земельній ділянці, площею 0, 08 га, яка розташована в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва бетонного фундаменту на земельній ділянці, площею 0, 08 га, яка розташована в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що спірне майно є колишнім колгоспним двором і підлягає поділу між його членами у рівних частках. Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про припинення права на частку у майні не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти у сумі вартості спірного майна. Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину суд першої інстанції визнав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуваним свідоцтвом не порушені права ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 липня 2016 року про визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прав за кожним на 1/4 частину будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва бетонного фундаменту на земельній ділянці, площею 0, 08 га, с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про поділ спільної сумісної власності та припинення права власності на частку в майні; зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності; а також ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору, поділ спільного майна подружжя, відмовлено.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що на виділену ділянку із земель колгоспу, де згодом був розміщений спірний фундамент без умов проживання, не міг бути у 1988 році відкритий окремий особовий рахунок та проведена реєстрація осіб, отже він не набув статусу колгоспного двору, тому й вибуття ОСОБА_2 разом із членами сім`ї було незаконним та фактично за відомостями реєстрації цих осіб не відбулось, у зв`язку з чим зберіглося їх право на частку в майні колишнього колгоспного двору. Апеляційний суд зробив висновок, що спірний фундамент є об`єктом спільної власності подружжя. Зберігши за собою право в колгоспному дворі на АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 правомірно звернувся до суду за захистом порушених прав шляхом визнання за ним права власності на 1/6 частку нерухомого майна колишнього колгоспного двору на АДРЕСА_1 , проте обраний спосіб поновлення прав шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину АЕК №754135, виданого державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори 29 липня 2002 року на ім`я ОСОБА_1 , є неправильним, оскільки його право було порушене не оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину, а свідоцтвом про право власності померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на житловий будинок від 04 червня 2002 року, виданим на підставі рішення виконкому Станівецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 лютого 2002 року № 13/2. Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину без оспорювання свідоцтва про право власності, яке зареєстроване в Глибоцькому РБТІ в реєстровій книзі № 1 стор. 25, за реєстровим № 25, призведе до існування одночасно зареєстрованих і гарантованих державною прав різних осіб на спірне майно в обсязі, що становить більше ніж 100 %.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у листопаді 2016 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 просять скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 липня 2016 року.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявники зазначають, що для утворення колгоспного двору не мало значення існування житлового будинку, господарських будівель тощо. Колгоспний двір, головою у якому був ОСОБА_2 , був зареєстрований у погосподарській книзі сільської ради, а тому був створеним. Висновки апеляційного суду про те, що заявники відносились до колгоспного двору ОСОБА_6 , вважають помилковими.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 05 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 20 червня 1986 року уклали шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_10 .

Відповідно до архівної довідки від 18 квітня 2016 року № 34 у документах архівного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» за 1986-2002 роки є відомості про те, що ОСОБА_2 працював їздовим в колгоспі ім. Жданова.

Згідно з паспортом на забудову земельної ділянки в населеному пункті УРСР ОСОБА_2 із присадибного фонду колгоспу ім. Жданова 30 вересня 1987 року виділено земельну ділянку, площею 0, 08 га, під забудову. Рішенням виконкому Глибоцької районної ради народних депутатів від 18 березня 1988 року № 50 ОСОБА_2 відведено земельну ділянку для будівництва площею 0, 08 га, яка знаходиться в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області.

Зазначені документи, а також акт виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника, виданий на підставі рішення виконкому Станівецької сільської ради народних депутатів від 13 січня 1988 року № 1/3, схема виносу земельної ділянки в натурі із зазначенням розмірів споруд містяться в будівельному паспорті на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 , від 21 червня 1990 року за №144.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 18 лютого 2016 року № 110 загальна вартість будівельних матеріалів, витрачених на влаштування спірного бетонного фундаменту на земельній ділянці площею 0, 08 га в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області становить 6 194, 00 грн.

Згідно з відомостями погосподарських книг Станівецької сільської ради станом на 01 червня 1985 року ОСОБА_9 була зареєстрована в господарстві № 73 (1988-1990 роки), де знаходився житловий будинок 1964 року забудови, з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , до якого прибув у 1986 році ОСОБА_2 .

Відповідно до відомостей погосподарських книг з 01 січня 1991 року до 01 січня 1995 року господарство з житловим будинком 1964 року забудови значилося під номером 74.

Судами встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_2 вибули у 1988 році з господарства №73 в новостворене господарство № 668.

Згідно з особовим рахунком домогосподарства № НОМЕР_2 , що розташоване в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, у період з 1988 року до 1990 року, у зазначеному господарстві значилось четверо осіб: ОСОБА_2 (колгоспник), ОСОБА_1 (колгоспниця), ОСОБА_3 та ОСОБА_8 Головою сім`ї був ОСОБА_2 . Господарство відносилось до суспільної групи колгоспних дворів та за ним було закріплено земельну ділянку, площею 0, 50 га, у тому числі для будівництва - 0, 08 га.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 у порядку спадкування набула право власності на спадкове нерухоме майно після смерті матері ОСОБА_7 , а саме на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Право власності за ОСОБА_7 визнано рішенням виконкому Станівецької сільської ради від 27 лютого 2002 року № 13/2.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що спір між сторонами виник щодо правової природи майна, яке сторони просили поділити.

Верховний Суд врахував, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Статтями 63, 64 ЗК УРСР передбачено, що кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу. Присадибна земельна ділянка надається для будівництва житлового будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби. До присадибної ділянки входить вся площа, в тому числі і зайнята будівлями. Присадибна земельна ділянка надається колгоспному двору за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених); її розміри встановлюються з урахуванням кількості членів двору та їх трудової участі в громадському господарстві колгоспу. Новостворювані колгоспні двори, зареєстровані в сільських (селищних) Радах народних депутатів, мають право на одержання присадибних ділянок в порядку і розмірах, визначених статутом колгоспу.

Відповідно до пункту 42 Примірного статуту колгоспу, прийнятого III Всесоюзним з`їздом колгоспників та затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 27 листопада 1969 року № 910, сім`я колгоспника (колгоспний двір) може мати у власності житловий будинок, господарські будівлі, продуктивну худобу, птицю, бджіл і дрібний сільськогосподарський інвентар для робіт на присадибній ділянці. Сім`ї колгоспника (колгоспного двору) надається в користування присадибна земельна ділянка під город, сад і інші потреби в розмірі до 0, 50 га, включаючи землю, зайняту будівлями, а на поливних землях до 0, 20 га.

Згідно з пунктом 10 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12 травня 1985 року

№5-24/26, в сільських Радах народних депутатів в погосподарську книгу записуються члени господарств усіх суспільних груп (господарства працівників колективних сільськогосподарських підприємств, робітників, службовців, осіб, які зайняті індивідуальною трудовою діяльністю, селянські (фермерські) господарства та ін.), які постійно проживають на території сільської Ради, незалежно від наявності в них будівель, садиби та худоби. Записи в погосподарській книзі без відвідування кожного господарства недопустимі. Господарства записуються в порядку розміщення в населеному пункті незалежно від їх суспільної групи.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що новий колгоспний двір вважається створеним з моменту його реєстрації, а не з моменту зведення будинку, оскільки чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачалось обов`язкової умови наявності житлового будинку у колгоспному дворі на момент його створення. Метою створення колгоспного двору було об`єднання сім`ї та праці її членів, з урахуванням того, що члени цієї сім`ї входять до колгоспу. Створення колгоспного двору пов`язується з моментом виділення групи осіб, об`єднаних сімейними та трудовими відносинами, та початком їх трудової діяльності як окремої групи у суспільстві, що відповідає меті створення колгоспного двору. Під поняттям «колгоспний двір» необхідно розуміти, в першу чергу, не майно цього двору, набуте його членами спільною трудовою діяльністю, а саме сімейно-трудове об`єднання та його діяльність, наслідком якого є створення, набуття спільного майна.

Отже, з виділенням ОСОБА_2 присадибної земельної ділянки для будівництва житлового будинку та реєстрацією окремого рахунку за сім`єю ОСОБА_2 утворився новий колгоспний двір, у якому сім`я ОСОБА_11 своїми спільними зусиллями розпочала будівництво будинку, а отже, розпочала свою діяльність у колгоспному дворі. Судам надано копії квитанції про сплату земельного податку, що свідчить про діяльність колгоспного двору, користування членами колгоспного двору земельною ділянкою.

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції щодо належності спірного майна до колгоспного двору є обґрунтованими.

Згідно із частиною першою статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Частиною другою статті 123 ЦК УРСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Верховий Суд в оцінці наведеного дійшов висновку, що фундамент, який зведений на земельній ділянці, виділеній колгоспному двору, є майном цього двору, оскільки побудований спільними діями його членів, а тому може бути розподілений між членами колишнього колгоспного двору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд наведеного не врахував і дійшов помилкових висновків, що колгоспний двір не було створено та спірне майно підлягає поділу як майно подружжя.

Таким чином, Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення не є обґрунтованим та законним, а тому підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Верховним Судом переглядалось рішення суду першої інстанції в межах доводів касаційної скарги, підстав вийти за межі касаційної скарги судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, ухвалене із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі належних та допустимих доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позовів, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , судові витрати, понесені заявниками у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають відшкодуванню відповідачем ОСОБА_2 на користь кожного із заявників.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року скасувати, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 липня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені заявником у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 661, 44 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені заявником у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 661, 44 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко