ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/6705/16-ц

Провадження № 22-ц/818/174/19

12 березня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретарів - Бойко А.О., Литвин О.Б.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк»;

відповідач - ОСОБА_1;

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 22 серпня 2018 року (суддя - Нев'ядомський Д.В.)

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У травні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 44616,56 гривень за кредитним договором б/н від 24.12.2012 року та судових витрат у розмірі 1600 гривень.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що відповідно до укладеного договору від 24.12.2012 року відповідач став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримав кредитну картку «Універсальна».

26.02.2014 відповідачу було переоформлено кредитну картку «Універсальна» на кредитну картку «Універсальна Gold», відповідно до тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 25.04.2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 44616,56 грн., яка складається із: 3085,40 грн.-заборгованість за кредитом; 35430,37 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3500 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2100, 79 грн. - штраф (процентна складова).

У судове засідання представник позивача не з'явився.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 22 серпня 2018 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.12.2012 року в сумі 39015,77 та 1600 гривень у рахунок відшкодування понесених судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що підписана нею заява жодним чином не свідчить про досягнення між нею та банком домовленості щодо суми кредиту, строку його повернення, розміру процентів за користування кредитом, оскільки підпис в заяві про ознайомлення з Умовами, Правилами та Тарифами банку не свідчить про отримання нею цих Умов, Правил та Тарифів у письмовому вигляді, а отже їх не можна вважати складовою частиною договору.

Правом на надання відзиву позивач не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені фактичні обставини справи свідчать про порушення договірних прав позивача, а тому на їх захист підлягають стягненню неповернені кредитні суми та заборговані відсотки та штраф (фіксована частина). Вимоги позивача щодо стягнення нарахованої пені та штрафу процентної складової не підлягають задоволенню, оскільки у відповідності до ст. 549 ЦК України, пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. При порушенні позичальником строків виконання зобов'язання позивачем була застосована подвійна цивільно-правова відповідальність одного й того ж виду, що є неприпустимим.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 24.12.2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Особистим підписом ОСОБА_1 підтвердила, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, відповідач виявила бажання оформити на своє ім'я платіжну картку Кредитка «Універсальна» (а.с.6).

26.02.2014 року ОСОБА_1 було переоформлено кредитну «Універсальна» на кредитну картку «Універсальна Gold», що відповідачем не оспорюється.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 25.04.2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 44616,56 грн., яка складається із: 3085,40 грн.-заборгованість за кредитом; 35430,37 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3500 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн. -штраф (фіксована частина) та 2100, 79 грн. - штраф (процентна складова).

З поданого ПАТ КБ "ПриватБанк" розрахунку заборгованості, який відповідно до положень статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є первинним документом та підтверджує здійснення сторонами операції за кредитом, вбачається що ОСОБА_1 користувалась кредитною карткою, отримувала кредитні кошти, частково здійснювала погашення заборгованості (а.с. 5).

Вказане підтверджує виникнення договірних правовідносин між сторонами з приводу отримання кредиту.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог чинного законодавства договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (частина перша статті 634 ЦК України).

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначив банк.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач підписав заяву та прийняв пропозицію позивача і приєднався до договору згідно із умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві, таким чином сторони досягли згоди за всіх істотних умов договору, а отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином. Крім того, отримавши кредитні кошти, відповідач здійснював часткове погашення, що свідчить про існування між сторонами кредитних правовідносин та є підставою для стягнення заборгованості.

Наведені доводи в апеляційній скарзі про те, що Умов надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифів банку заявник не отримувала, а тому вони не можуть бути частиною договору та відповідно застосовуватись до спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки між сторонами укладено договір приєднання, і ОСОБА_1 своїм підписом у заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг.

Не заслуговують уваги і доводи про неправомірну зміну банком ліміту та відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Як вже зазначалось, ознайомившись з Умовами та правилами, ОСОБА_1 просила оформити на її ім'я картку «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, яка згодом була переоформлена на кредитну картку «Універсальна Gold».

Згідно з Тарифами банку базова відсоткова ставка з 01.04.2013 року становила 2,3% на місяць (27,60% річних), з 01.09.2014 року - 2,7% на місяць (32,40% річних), а з 01.04.2015 року - 3,5% на місяць (42% річних) (а.с.7).

Відповідно до пункту 2.1.1.12.6 Умов та правил за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попередньої повідомлення клієнта.

В пунктах 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та правил зазначено, що Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (пункт 2.1.1.2.4 Умовта правил).

Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.6 Умов та правил клієнт зобов'язаний у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Таким чином, суд мав всі підстави для стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та штрафу (фіксованої частини) у розмірах, наведених банком у розрахунку заборгованості, якого відповідач не спростувала.

Доводи апеляційної скарги щодо правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вона не стосується даних правовідносин. У цій справі йдеться про зміну Умов надання споживчого кредиту фізичним особам щодо збільшення позовної давності, де положення частини першої статті 259 ЦК України вимагає письмової згоди. А в даній справі - Умови і правила надання банківських послуг є складовою кредитного договору і доказів, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, відповідач не надала.

Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_1 не заявляла.

В частині відмови у стягненні пені та штрафу (процентна складова) рішення суду не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Підстав для скасування чи зміни рішення судова колегія не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 22 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.03.2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко