Провадження № 22-ц/802/985/19 Категорія: 26 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Позовні вимоги мотивував тим, що повторним заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 24.12.2016 з нього в користь відповідача стягнуто 266 113,5 доларів США. Підставою для стягнення слугував договір позики, сторонами якого є ОСОБА_3 , як позикодавець та ОСОБА_1 , як позичальник. Вказаний договір він вперше побачив в матеріалах цивільної справи. Договір позики він не підписував. Договір є сфальсифікованим, про що він заявляв суду при розгляді заяви про перегляд першого заочного рішення. З ОСОБА_3 у нього були договірні відносини іншого характеру. ОСОБА_4 ОСОБА_3 були вільні кошти і він запропонував позивачу вкласти їх в бізнес, однак створити спільне підприємство не хотів. Позивач вказує на те, що займався сімейним бізнесом, мав ПП «Гал-Віта-Компані», засновником якого є його колишня дружина ОСОБА_5 .. 16.09.2013 ОСОБА_3 передав йому кошти в сумі 647 550 грн., які наступного дня були внесені на рахунок приватного підприємства: 154 900 грн. як поповнення статутного фонду, 492 650 грн. як надання фірмі позики засновником. Прибутки підприємства ділились між ним та відповідачем. Наприкінці 2013 початку 2014 року економічна ситуація погіршилась. Тоді відповідач почав вимагати у нього повернення інвестованих коштів. Під тиском позивач вимушений був підписати договір позики. Насправді під час підписання договору від ОСОБА_3 він нічого не отримував. Тобто, фактичний договір про спільну діяльність був трансформований в договір позики. На момент підписання в договорі були відсутні відомості про позикодавця. Екземпляра договору позивач не отримав. Екземпляр договору, який він підписував був на двох окремих аркушах, а не як у справі, на одному. В договорі з`явились умови, яких не було в оригіналі, і які ним не погоджувались. Вважає наявний договір сфальсифікованим. Вважає, що здійснивши підробку договору відповідач його обманув. Крім того, договір був ним підписаний під впливом тяжкої обставини, а саме, того, що відповідач постійно вимагав повернення коштів, чинив тиск, а інвестовані кошти знецінились, фірма фактично збанкрутувала, він був в пригніченому стані, який межував з депресією. А тому, був вимушений підписати договір позики на вкрай невигідних умовах щодо повернення 905 000 грн.

Просить визнати недійсним договір позики від 28.07.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2019 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити, покликаючись на порушення судом норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.07.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики (далі Договір), відповідно до якого ОСОБА_3 , як позикодавець передав позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти в грошовій одиниці України гривні в сумі 905 000 грн., що на момент передачі коштів є еквівалентним 75 601 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві суму позики у гривнях в розмірі, еквівалентному 75 601 доларів США згідно офіційного курсу долара США на момент такого повернення, але в будь-якому разі не менше зазначеної суми позики в гривнях (а.с.6).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей

На підтвердження укладання договору позики було складено розписку, за змістом якої ОСОБА_1 28 липня 2014 року на підставі даного договору одержав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 905000 гривень, які зобов`язувався повернути у відповідності до умов договору одноразово до 01 листопада 2014 року. ( а.с. 6).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що на момент підписання даного договору позики такий мав інший вигляд, оскільки був надрукований на двох різних сторінках та не мав пунктів, щодо відсоткової ставки, штрафу. У доводах як позовної заяви, так і апеляційної скарги такі обставини позивач назвав "фальсифікацією договору".

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Ухвалою суду від 29.11.2018 за клопотанням позивача у справі було призначено технічну експертизу оспорюваного договору позики, яка залишилась без виконання у зв`язку з не проведенням її оплати та відсутності заявлених пропозиції щодо вирішення технічних питань, які виникли під час підготовки проведення даної експертизи.

Доводи позивача про те, що Луцьким міськрайонним судом Волинської області його не було повідомлено про необхідність проведення оплати даної експертизи не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з клопотання експертної установи таке одночасно було надіслано на адресу суду та адресу ОСОБА_1 ( а.с. 60). В додатку зазначено: рахунок № 35 від 17 січня 2019 року другому адресату тобто ОСОБА_1 ..

Крім того, безпідставними є твердження позивача про відсутність можливості прийняти участь в обговоренні клопотання експерта, яке надсилалось суду на вирішення, щодо надання дозволу на здійснення вирізок з оспорюваного договору позики, що також стало причиною неможливості проведення такої експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи 04 лютого 2019 року Луцьким міськрайонним судом було відновлено провадження у даній справі з метою вирішення клопотання експерта щодо складнощів проведення призначеної експертизи та призначено дану справу до судового розгляду на 11 год. 20 березня 2019 року. ( а.с 64), в подальшому відкладено судовий розгляд на 07.05.2019 року ( а.с 73), на 12.06.2019 року ( а.с.80), на 07.08.2019 року. На згадані дати призначених судових засідань позивач та його представники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 були належним чином повідомлені( а.с. 78-79, 81, 83, 85) та при належному виконанні своїх процесуальних прав та обов`язків, та маючи на меті доведеність обставин про які вони зазначали як підставу звернення з даним позовом до суду, мали можливість ознайомитись з матеріалами справи ( зокрема клопотанням експерта) та заявити відповідні клопотання перед судом. Однак у вказані судові засіданні ні позивач, ні його представники не з`явились, а тому судом обґрунтовано було вирішено справу за наявними у ній доказами.

З врахуванням викладено колегією суддів було відмовлено у призначенні технічної експертизи документу в суді апеляційної інстанції з підстав того, що дана експертиза не була проведена під час розгляду в суді першої інстанції саме у зв`язку з неналежним виконанням позивачем своїх процесуальних обов`язків щодо її оплати.

Беручи до уваги викладене, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про недоведеність тверджень позивача про відмінність договору позики, який ним підписувався тому оригіналу, який наданий ОСОБА_3 до матеріалів справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що за договором позики позивач не отримував коштів, оскільки останній був трансформований з договору про спільну діяльність, не заслуговують на увагу та спростовуються самим текстом оспорюваного договору.

Відповідно до п.п. 5.5. Договору ( зворотна сторінка) де міститься підпис позивача та розписка написана останнім зазначено, що підписання даного договору та видача ним розписки про одержання від Позикодавця позики в розмірі, обумовленому даним договором, позбавляють Позичальника права оспорювати даний договір на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від Позикодавця, або були одержані в меншій кількості, ніж було встановлено даним договором.

ОСОБА_1 не заперечував та не оспорював, що підпис на договорі позики та розписці вчинені саме ним.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_3 йому надавались лише кошти в сумі 6475550 грн, як інвестування в діяльність фірми ПП "Гал-Віта-Компані" засновником якої є його дружина ОСОБА_5 є безпідставними та бездоказовими, оскільки матеріали справи не містять про це відповідних та належних доказів.

Виписка по особовому рахунку за 17.09.2013 року ( а.с 20) на яку як доказ інвестування ОСОБА_3 відповідних коштів покликався позивач, не свідчить про те, що кошти в сумі 6475550 грн були надані саме відповідачем. Натомість як вбачається з даної виписки у такій є відмітка про поповнення статутного фонду засновником, без його ідентифікації, на суму 1549000 грн. та надання позики засновника, без зазначення прізвища, через ОСОБА_5 на суму 492650 грн.

Доводи позовної заяви про написання договору позики та розписки під психологічним тиском з боку відповідача є також бездоказовими. Як вбачається з матеріалів справи, достовірно знаючи про підписання договору позики та розписки про отримання коштів, до правоохоронних органів ОСОБА_1 звернувся лише 18 вересня 2015 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу за оспорюваним договором позики.

Будучи обізнаним про ухвалення судом 24 грудня 2015 року повторного заочного рішення , яким стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 266113,5 доларів США позивач не оскаржив його в апеляційному порядку, а з позовом про визнання договору позики недійсним звернувся по спливу двох з половиною років після ухвалення такого рішення.

Таким чином встановивши, що позивач мав можливість не укладати оспорюваний правочин, був ознайомлений з його змістом до підписання, отримав грошові кошти на виконання умов договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження підстав, визначених ч. 1,3, 4 ст. 203, 230, 233 ЦК України для визнання договору позики від 28 липня 2014 року недійсним.

При цьому судом першої інстанції детально мотивовано з яких підстав відмовлено у визнанні договору позики недійсним з підстав вчинення правочину під впливом обману та під впливом тяжких обставин, на які покликався позивач. Мотиви суду апелянтом не спростовані.

Написання відомостей про позикодавця та позичальника у тексті Договору різними ручками та іншою особою, як про це вказує апелянт, а також різні відступи ( поля) на тексті оспорюваного договору самі по собі не вказують про підробку , або ж як їх називає позивач "фальшування" даного документа, а можуть свідчити про внесення даних особисто позивачем та відповідачем та про некоректність роздрукування даного документи за допомогою комп`ютерної техніки .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були допитані свідки, на які посилався позивач, не заслуговують на увагу.

Так, у абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду та не впливають на законність ухваленого ним рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2019 року в даній справі без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: