ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1513/19 Справа № 212/8467/17 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 640 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року про визначення місця проживання малолітньої дитини, її сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, по цивільній справі № 212/8467/17 та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 14 лютого 2004 року по 14 грудня 2013 року.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 8, 59).

Відповідно до Акту від 07 грудня 2017 року, складеному мешканцями будинку АДРЕСА_1 та затвердженому ТОВ «УЮТ-2011», з 01 червня 2017 року по час складання акту ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 спільно із батьком ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_6 (а.с. 9).

Згідно із Довідкою №346 від 20.10.2017 року малолітній ОСОБА_4 навчається в криворізькій загальноосвітній школі 1-ІІІ Ступенів № 125 Покровського району м. Кривого Рогу, зареєстрований в КУ «ЦПМСП» № 1 м. Кривого Рогу (а.с. 11).

З характеристики наданої директором школи № 125 вбачається, що ОСОБА_4 навчається з першого вересня 2017 року, є здібним, старанним учнем, багато працює самостійно над додатковою та рекомендованою літературою, має міцно вироблені навички, вміння, велике бажання пізнати незвідане, особливий інтерес виявляє до предметів природничо-математичного циклу, активний в громадському житті класу, сумлінно виконує усі доручення, ОСОБА_4 поважають в колективі. Батько завжди цікавиться справами сина, часто відвідує школу, приділяє багато уваги його вихованню. Мати ОСОБА_4 справами сина не цікавиться, по телефону з класним керівником не спілкується, школу не відвідує (а.с. 12).

22 лютого 2018 року працівники Служби у справах дітей Краснопільської РДА провели обстеження умов проживання сім'ї ОСОБА_1, що підтверджується складеним актом, з якого вбачається, що ОСОБА_1 проживає в одноповерховому трикімнатному будинку, в житловому приміщенні наявні необхідні для проживання меблі та предмети побуту, підсобне господарство: 2 корови, поросята, кури, качки (а.с. 31).

Крім того, з цього акту вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в центрі зайнятості як безробітна та на обліку в УСЗН Краснопільської РДА та отримує допомогу по малозабезпеченості (а.с. 31).

Відповідно до довідки - характеристики наданої Угроїдським старостинським округом Краснопільської селищної ради ОСОБА_1 веде позитивний, організований спосіб життя, перебуває на обліку в центрі зайнятості, в побуті та громадських місцях поводиться добре, компрометуючих матеріалів на дану сім'ю селищна рада не має (а.с. 34).

Комісією з питань захисту прав дитини в Покровському районі 06 березня 2018 року було зроблено висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, відповідно якому комісія вважала за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 68).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно із положень ст. 12 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Аналогічні положення викладені у ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

24 травня 2018 року у судовому засіданні суду першої інстанції було допитано малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з його пояснень вбачається, що він в категоричній формі висловив своє бажання проживати разом з батьком, обґрунтовуючи таке бажання відвідуванням певних позашкільних закладів, цікавим життям, повним матеріальним забезпеченням з боку батька, однак стосовно проживання з мамою виразив категоричну незгоду, пояснюючи відсутністю порозуміння між співмешканцем матері, який застосував психічне і фізичне насилля до нього, відсутністю підтримки з цього приводу з боку матері, небажанням відвідувати школу в селі Наумівка (а.с.83-84).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що малолітній ОСОБА_4 висловив чітке бажання проживати з батьком та враховуючи обставини, зокрема щодо наявності в Кривому Розі у нього родичів і близьких, а саме: батька, бабусі, мачухи, з якою він, з його слів, добре порозумівся, можливість відвідування позашкільних закладів, репетиторів з німецької мови, знайомство з єврейською культурою, займатися спортом.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ( заява № 10383/09).

У рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulingerand Shuruk v. Switzerland), ( заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, де вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в інтересах дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місцем проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що враховуючи соціальні та родинні зв'язки дитини в Кривому Розі, та те, що дитина навчається, відвідує позашкільні заклади, матеріально забезпечена, проживає в задовільних умовах, і насамперед, проживати із батьком - це бажання самої дитини, а тому позов про визначення місця проживання дитини разом із батьком, є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції , при винесенні рішення враховано, що під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини, а отже приймаючи оскаржуване рішення ніяким чином не обмежує права ОСОБА_1 брати участь у вихованні сина, його забезпеченні.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що що позивач шляхом обману забрав сина ОСОБА_4 до себе, колегія суддів ставиться критично, оскільки такі доводи спростовані самою відповідачкою в своєму відзиві та апеляційній скарзі, де вона зазначала, що за домовленістю із нею та її батьками позивач забрав дитину на канікули.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що у позивача наявна заборгованість по аліментах і він в такий спосіб бажає уникнути відповідальності, колегія суддів ставиться критично, оскільки такі доводи не стосуються предмету розгляду даної справи і ніяким чином не впливають на встановлені обставини з огляду на різну правову природу спорів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд першої інстанції не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича