Номер провадження: 22-ц/813/6846/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_3 - Дорошенка С .О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дячука Павла Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_5 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 , про виселення та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення. До розгляду справи по суті позивач, 11 червня 2019 року уточнив позивні вимоги шляхом надання заяви про залишення частин позовної заяви без розгляду та просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів та вселення позивача.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. 24 грудня 2015 року і зареєстрований в реєстрі за №2754, серія та номер: 2397, виданий 09 листопада 2016 року.

Ще до оформлення договору між колишнім власником квартири №12 , а саме відповідачем, та позивачем була домовленість про те, що після оформлення договору купівлі-продажу за першим проханням відповідачі звільнять квартиру, а до цього позивач дозволяє відповідачу та членам його сім`ї мешкати у спірній квартирі.

Позивач ОСОБА_3 зазначає, що з 04 січня 2016 року він неодноразово звертався до відповідачів із проханням звільнити квартиру, проте останні відмовляються виселятись із даного приміщення та таким чином чинять йому перешкоди в користуванні власністю. Вирішити це питання мирним шляхом не видається можливим, тому позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд задовольнити його з наведених у позовній заяві правових підстав.

У останнє судове засідання сторони по справі не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат Дячук П.М. в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Інтереси позивача ОСОБА_3 представляє його адвокат Дорошенко С.О..

Відповідачі по справі були сповіщені про розгляд справи через свого адвоката Дячука П.М., який отримав судову повістку про час та місце розгляду справи 28 жовтня 2019 року. Однак, у день судового засідання адвокат Дячук П.М. надав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його участю у іншому судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. Оскільки заяву про відкладення судового засідання подано саме адвокатом Дячуком П.М., який представляє інтереси апелянта по справі, то судова колегія вважає, що з метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч. 1 ст. 371 ЦПК України клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що адвокат відповідачів був належним чином завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, враховуючи ті обставини, що апелянт в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Колегія суддів враховує, що він, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги та її розглядом.

Тому, слід визнати, що апелянт самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та не з`явився в судове засідання до Одеського апеляційного суду з причин, які не є поважними

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку адвоката відповідачів Дячука П.М. такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у його доступі до суду апеляційної інстанції.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі та заперечення на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном по власному розсуду.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. 24 грудня 2015 року і зареєстрований в реєстрі за №2754, серія та номер: 2397, виданий 09 листопада 2016 року.

Право власності позивача було зареєстровано 24 грудня 2015 року, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 січня 2016 року (а. с. 11).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , зняті з реєстрації 16 травня 2015 року (а. с. 22, 23).

Як вбачається із позову та пояснень представника позивача судом встановлено, що з січня 2016 року позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 з проханням звільнити спірну квартиру, однак відповідачі перестали приймати телефонні дзвінки від позивача, та взагалі не відкривали двері.

До теперішнього часу відповідачі спірне приміщення не звільнили. Враховуючи наведене, на думку позивача, відповідачі незаконно проживають у спірному нежитловому приміщенню, перешкоджають вільному доступу позивачеві до свого майна, позивач позбавлений можливості користуватися своєю власністю.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність у особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

З часу набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 набув, а її попередні власники втратили право на володіння та користування нею.

Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (правова позиція Верховного суду України, викладена у справі №6-158цс14 від 05.11.2014р.). Отже після переходу права власності на квартиру припинилося право користування квартирою як у ОСОБА_2 , так і у членів його сім`ї.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилались як на заперечення проти позову, а саме відсутність підстав для виселення їх з квартири, але в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими спростовуються підстави позову.

Доводи апеляційної скарги адвоката Дячука П .М . , що діє в інтересах відповідачів не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, відповідачами не надано ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції доказів на підтвердження існування правових підстав для проживання їх у спірній квартирі.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дячука Павла Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 29 листопада 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко