Провадження № 22-ц/4808/393/19
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю ОСОБА_1 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене у складі судді Бородовського С.О. 21 січня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

21.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на утримання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі по 10 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку не надає кошти на утримання дитини, хоча має таку можливість, оскільки займається підприємницькою діяльністю та може надавати фінансову допомогу в зазначеному розмірі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2019 року позов задоволено частково.

Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно аліменти в сумі 1500 грн.

Зазначені аліменти стягувати з 21.12.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання судових витрат.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження можливості відповідача сплачувати аліменти в розмірі 10 000 грн., як і не довела наявність у неї витрат на утримання дитини на суму 20 000 грн. на місяць, половину з яких повинен оплатити відповідач. Тому суд вважав обґрунтованим позов в частині стягнення аліментів в розмірі 1500 грн. щомісячно.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2019 року в іншій частині позову, крім стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1500 грн. щомісячно, відмовлено.

Постановлено допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 одного щомісячного платежу аліментів.

Додаткове рішення мотивовано тим, що у зв'язку із частковим задоволенням позову в частині стягнення аліментів в сумі 1500 грн., в резолютивній частині рішення повинно бути зазначено про відмову в іншій частині позову. Також необхідно допустити негайне виконання рішення в частині стягнення одного щомісячного платежу.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача лише 1500 грн. аліментів є необґрунтованим, оскільки судом не враховано того, що відповідач є фізично здоровим, працездатним та матеріально забезпеченим, інших неповнолітніх дітей не має та аліменти не сплачує, займається підприємницькою діяльністю по виготовленню, ремонту та продажу ювелірних виробів та отримує дохід близько 50 000 грн. Їхньому синові виповнилося 14 років, дитина має намір займатися комп'ютерними технологіями, відвідувати різноманітні гуртки, на що також необхідні будуть кошти. На даний час вона тимчасово не працює, перебуває на обліку у центрі зайнятості як безробітна та отримує допомогу по безробіттю, якої недостатньо для утримання сина.

Крім того, зауважує, що відповідач намагається виписати її з квартири, де вона проживає разом із сином, у зв'язку з чим їй доведеться винаймати житло та нести додаткові витрати на утримання сина, а тому сума 1500 грн., яку визначив суд, є недостатньою для забезпечення його повноцінного розвитку.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив.

Зазначив, що твердження апелянта про те, що він не надає фінансової допомоги дитині є безпідставними, оскільки вони з сином та позивачкою проживають спільно в одній квартирі по вул. Деповській, 121/2 в м. Івано-Франківську і дитина забезпечена всім необхідним для повноцінного фізичного, духовного та морального розвитку.

Також відповідач не погодився з доводами ОСОБА_1 про те, що його заробіток становить 50 000 грн. Зазначив, що позивачка не вказала чи це місячний заробіток, річний чи квартальний. Ствердив, що він дійсно є фізичною особою-підприємцем і займається підприємницькою діяльністю за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності. Напрямком його діяльності є виключно ремонт та терміновий ремонт ювелірних виробів. Тому стягнення аліментів у розмірі 10 000 грн. призведе до його повної неплатоспроможності та необхідності припинення підприємницької діяльності.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що з 11 березня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, а малолітнього сина ОСОБА_3, 24.01.2005 року залишено на проживання з матір'ю.

Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом наведеної статті обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року №2629-VIII розмір прожиткового мінімуму на одну дитину віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Встановлено, що відповідач є фізичною особою-підприємцем і згідно свідоцтва про реєстрацію ФОП видами його діяльності є: оброблення металів та нанесення покриття на метали, виробництво інших готових металевих виробів, ремонт годинників і ювелірних виробів (основний), інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.

Заявляючи вимоги про стягнення аліментів у розмірі 10 000 грн., ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач має можливість надавати саме таку суму на утримання дитини, однак, вона не подала доказів на підтвердження розміру доходу відповідача, а під час розгляду справи не заявляла клопотання про витребування інформації про його доходи у територіальному органі ДФС Івано-Франківської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та положення ст. 180 СК України про те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що дитина має намір займатися комп'ютерними технологіями та відвідувати різноманітні гуртки, на що також необхідні будуть кошти, не заслуговують на увагу, оскільки за наявності зазначених витрат позивач не позбавлена права звернутись з позовом про стягнення на підставі ст. 185 СК України додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

Інші доводи апелянта не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування рішення суду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року