Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 466/4891/14-ц

провадження № 61-24739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович, реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції у Львівській області, Львівська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року у складі судді Ковальчука О. І. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р. Т., реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції у Львівській області, Львівська міська рада, в якому просила визнати договір купівлі-продажу квартири частково недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності.

Позов обґрунтовано тим, що 21 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований під № 431627 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т.

ОСОБА_3 . на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 36,2 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2009 року № 204.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 лютого 2010 року № 168 ОСОБА_3 надано дозвіл провести перепланування житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , з долученням житлової площі за рахунок приєднання частини горища.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області 10 лютого 2010 року надано дозвіл № 9/125-10 на виконання будівельних робіт щодо перепланування квартири з долученням житлової площі за вищевказаною адресою.

Проте ОСОБА_3 так і не подала необхідних документів до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області для прийняття об`єкта в експлуатацію після перепланування квартири з долученням житлової площі, про що свідчить лист Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 07 вересня 2012 року № 7/13-6-5009.

Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири з долученою площею, яка фактично не була документально оформлена декларацією про прийняття об`єкта в експлуатацію, сертифікатом, а також незареєстрована у встановленому порядку на праві власності.

Позивач вважав договір купівлі-продажу незаконним, оскільки на момент його укладення правовстановлюючі документи на квартиру загальною площею 68,6 кв. м, фактично були відсутні.

Позивач зазначала, що виключно свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна, є правовстановлюючим документом, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Фактично цей добудований об`єкт, а саме мансарда площею 34,3 кв. м, був переданий у власність ОСОБА_5 без правовстановлюючих документів.

Договір про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири, посвідчений 21 травня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т., ґрунтувався виключно на рішенні Виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 лютого 2010 року № 168 та дозволі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 10 лютого 2010 року на виконання будівельних робіт.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 , здійснивши будівництво добудови, не вчинила жодних дій для прийняття зазначеного об`єкта в експлуатацію, не отримала у встановленому законодавством порядку сертифіката, а в подальшому - свідоцтва про право власності, позивач стверджувала, що вказане будівництво є самочинним.

На думку позивача, здійснивши добудову до частини жилого будинку, ОСОБА_3 порушила будівельні норми та правила будівництва, шляхом знесення старого даху та будівництва нового. ОСОБА_1 у своєму позові зазначала, що такими діями ОСОБА_3 створила значне навантаження на конструктивні та несучі елементи спільного даху по всьому будинку, що може спричинити велику ймовірність його руйнування, внаслідок чого позивач буде позбавлений права на володіння, користування та розпорядження житлом (квартирою), що є гарантованим правом, передбаченим статтею 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

З листа Львівської міської ради від 09 жовтня 2012 року № 1103-246 вбачається, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 лютого 2012 року за № 168 не існує, а в результаті пошуку в реєстраційній базі рішень Виконавчого комітету Львівської міської ради за ключовими словами « АДРЕСА_2 » документів не знайдено. Навпаки, під тим самим номером - № 168, але від 19 лютого 2010 року існує інше рішення про оформлення права державної власності на будівлю по АДРЕСА_3 .

Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 були порушені права позивача як співвласника допоміжного приміщення горища, оскільки на його перепланування з долученням житлової площі не було надано її згоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи указане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у своїй позовній заяві не навела жодної правової підстави відповідно до вимог ЦК України для визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності в частині добудованої мансарди в розмірі 32,4 кв. м, на АДРЕСА_2 є похідними та взаємопов`язаними з вимогою щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21 травня 2010 року, тому такі також задоволенню не підлягають.

Також суд дійшов висновку, що позивач не пропустила позовну давність для звернення до суду із цим позовом, оскільки дізналася про оспорюваний договір купівлі-продажу квартири в судовому засіданні у справі № 1328/9967/12 за її позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Янів-405», ОСОБА_6 , Інспекція Держархбудконтролю, про усунення перешкод у користуванні горищем будинку АДРЕСА_4 , знесення самочинного будівництва, який поданий нею у грудні 2012 року. А даний позов поданий позивачем в липні 2014 року.

Крім того, оскільки відповідачу ОСОБА_5 надано правову допомогу вартістю 5 000,00 грн, то суд у мотивувальній частині дійшов висновку, що необхідно стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача судові витрати, однак у резолютивній частині рішення такі не стягнув.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з інших підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що на час посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири приватний нотаріус отримав від продавця ОСОБА_3 лише рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 168 від 05 лютого 2010 року «Про перепланування громадянкою ОСОБА_3 квартири з долученням житлової площі на АДРЕСА_2 », яке не вважається правовстановлюючим документом, тому укладення такого договору проведено з порушенням вимог цивільного законодавства.

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку про те, що звертаючись з позовними вимогами про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, позивач ОСОБА_1 залишила поза увагою те, що за умови задоволення її позовних вимог та визнання частково недійсним договору, залишиться чинним договір в іншій частині, а також договір про внесення змін та доповнень від 29 червня 2010 року, що не відповідатиме завданням цивільного судочинства, а в силу приписів статті 11 Цивільного процесуального кодексу України в редакції до 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України 2004 року) суд не може вийти за межі заявлених позивачем у справі вимог.

Крім того, апеляційний суд зауважив, що зібраними у справі доказами встановлено, що долучена до квартири відповідачки ОСОБА_3 частина мансарди площею 32,4 кв. м є відокремленою, через таку не здійснювався прохід до інших приміщень будинку чи пролягання інженерних комунікацій, відповідно у позивачки немає підстав стверджувати про порушення її прав чи законних інтересів внаслідок дій ОСОБА_3 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими. Суди не надали належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а саме листам Львівської міської ради від 09 жовтня 2012 року та Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23 серпня, у яких зазначено, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 лютого 2010 року № 168 не існує. Суди проігнорували положення статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України та безпідставно не захистили права заявника на використання об`єкта спільної власності у житловому будинку. Висновки апеляційного суду про неможливість визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу лише в частині продажу добудованої мансарди розміром 32,4 кв. м є безпідставними, оскільки такі вимоги заявника не суперечать жодній нормі матеріального чи процесуального права.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_2 , у яких заявник просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін оскаржуване рішення апеляційного суду, з огляду на його законність та обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року, витребувано матеріали справи з Шевченківського районного суду м. Львова та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України)).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 28 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , укладений договір купівлі - продажу квартири, згідно з яким продавець ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої 07 липня 2008 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою, продала, а покупець ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

На час продажу вказана квартира складалася з однієї житлової кімнати житловою площею 17,1 кв. м та кухні, загальна площа квартири становила 36,2 кв. м.

05 лютого 2010 року рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 168 надано дозвіл ОСОБА_3 на перепланування указаної квартири з долученням житлової площі за рахунок приєднання частини горища.

Крім того, 10 лютого 2010 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області надано ОСОБА_3 дозвіл за № 9/125-10 на виконання будівельних робіт щодо перепланування квартири з долученням житлової площі за вказаною адресою.

До травня 2010 року ОСОБА_3 провела перепланування квартири, після якого остання складалася з двох кімнат та кухні загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 34,2 кв. м.

Після перепланування ОСОБА_3 не подала документів до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області для прийняття об`єкта в експлуатацію, про що свідчить лист цієї установи від 07 вересня 2012 року № 7/13-6-5009, що наявний у матеріалах справи.

Отже, спірна реконструйована квартира за вказаною адресою до експлуатації не приймалася, документи, які б підтверджували прийняття реконструйованої квартири до експлуатації в установленому законом порядку, в матеріалах справи відсутні.

Також у матеріалах справи відсутня узгоджена в установленому порядку проектна документація на проведення реконструкції спірної квартири та дозвіл на її здійснення.

21 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким продавець ОСОБА_3 продала, а покупець ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. та зареєстрований у реєстрі за № 1113.

Згідно з пунктом 1 вказаного договору відчужувана квартира складалася із двох житлових кімнат та кухні, загальна площа квартири становила 68,6 кв. м, а житлова - 34,5 кв. м.

Договором про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21 травня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. в реєстрі за № 1113, від 09 червня 2010 року пункт 1 договору купівлі-продажу від 21 травня 2010 року викладено в наступній редакції: «Продавець продала, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 . До перепланування з долученням житлової площі - на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 лютого 2010 року № 168, квартира складалась із однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 36,2 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м, після - з двох житлових кімнат та кухні загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 34,5 кв. м».

Право власності ОСОБА_2 на придбану квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване 02 липня 2010 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про що видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26588444.

Таким чином, ОСОБА_2 фактично придбав квартиру, що складалась на момент продажу з 1-го поверху та мансарди, загальною площею 68,6 кв. м, та оформив право власності на неї.

Надалі ОСОБА_2 провів внутрішній ремонт приміщень внаслідок, яких збільшилась загальна площа квартири та добудував балкон з дотриманням будівельних норм та правил, санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинків.

Відповідно до техпаспорта на згадану вище квартиру від 17 жовтня 2012 року загальна площа квартири становить 80,6 кв. м, перепланування дозволено Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про що виготовлено декларацію від 09 листопада 2012 року № ЯА 7.

ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_5 та є співвласником цього нерухомого майна, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 23 червня 2004 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що укладенням договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 травня 2010 року були порушені її права як співвласника допоміжного приміщення горища, оскільки на його перепланування з долученням житлової площі не було надано її згоди.

Щодо порушення прав позивача

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 4 ЦПК України 2004 року визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частиною четвертою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У частинах першій та другій статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011, у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 , положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво - або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, у справі за конституційним зверненням ОСОБА_10 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Для правильного вирішення спору, суд повинен встановити, чи належить приміщення до нежитлового, чи воно є допоміжним та чи знаходитися у ньому технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно для обслуговування будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що долучена до квартири відповідачки ОСОБА_3 частина мансарди площею 32,4 кв. м є відокремленою, через таку не здійснювався прохід до інших приміщень будинку чи пролягання інженерних комунікацій, відповідно у позивачки немає підстав стверджувати про порушення її прав чи законних інтересів внаслідок дій відповідача.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки він суперечить вищенаведеним положенням статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України щодо непорушності права власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 провела перепланування квартири АДРЕСА_1 з долученням житлової площі за рахунок приєднання частини горища над квартирою позивача.

На такі дії ОСОБА_3 мала отримати згоду усіх співвласників багатоквартирного будинку, зокрема, і позивача, проте такої згоди вона не отримала.

ОСОБА_2 фактично придбав у ОСОБА_3 квартиру, що складалась на момент продажу з 1-го поверху та мансарди, загальною площею 68,6 кв. м, та оформив право власності на неї.

У схожих обставинах Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку.

Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів.

З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого Протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення.

Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого Протоколу (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про те, що оспорюваним договором купівлі-продажу порушені права позивача як співвласника допоміжного приміщення горища, і вони потребують захисту.

Щодо підстав визнання недійсним договору

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору у з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

За договором купівлі-продажу, як зазначено в статті 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Спеціальним законом, який регулював порядок вчинення нотаріальних дій на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, був Закон України «Про нотаріат», а спеціальним підзаконним нормативно - правовим актом - наказ Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Відповідно до пункту 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції, яка діяла на дату посвідчення спірного правочину, крім правовстановлювального документа на житловий будинок, садибу та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Коли з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно видно, що власник, наприклад, житлового будинку здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову, у тому числі перепланування житлового будинку, переобладнання нежитлового приміщення в житлове і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без установленого дозволу або без належно затвердженого проекту чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення органу місцевого самоврядування про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову, переобладнання чи зведено господарські побутові будівлі та споруди.

З огляду на те, що на час посвідчення 21 травня 2010 року договору купівлі-продажу квартири приватний нотаріус отримав від продавця ОСОБА_3 лише рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 лютого 2010 року № 168 «Про перепланування громадянкою ОСОБА_3 квартири з долученням житлової площі на АДРЕСА_2 », яке не вважається правовстановлюючим документом, тому укладення такого договору проведено з порушенням вимог цивільного законодавства.

Щодо застосування позовної давності

У процесі розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача заявив про застосування позовної давності до позову ОСОБА_1 .

Верховний Суд відхиляє таку заяву з огляду наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Судом встановлено, що позивач дізналася про договір купівлі-продажу квартири, укладений 21 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т., у судовому засіданні у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна державна адміністрація Львівської міської ради, ЛКП «Янів-405», ОСОБА_6 , Інспекція Держархбудконтролю, про усунення перешкод у користуванні горищем будинку АДРЕСА_4 , знесення самочинного будівництва, який поданий нею в грудні 2012 року. Цей позов поданий позивачем у липні 2014 року. Тому позовна давність позивачем не пропущена.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахування викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 травня 2010 рокув частині продажу добудованої мансарди у розмірі 32,4 кв. м підлягають задоволенню.

Також підлягають задоволенню і вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності в частині добудованої мансарди в розмірі 32,4 кв. м . по АДРЕСА_2 , оскільки такі вимоги є похідними та взаємопов`язаними з вимогою щодо визнання частково недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.

Викладене свідчить про те, що судами встановлені всі обставини справи, проте не застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому рішення судів підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та задоволення позову, відповідачі зобов`язані компенсувати сплачений позивачем у зв`язку з розглядом цієї справи судовий збір, а саме: 243,60 грн - за подання позовної заяви, 268,40 грн - за подання апеляційної скарги, 294,00 грн - за подання касаційної скарги, а всього 806,00 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович, реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції у Львівській області, Львівська міська рада, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування реєстрації права власності на добудову задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Романом Тадейовичем та зареєстрований в реєстрі за № 1113, недійсним у частині продажу добудованої мансарди у розмірі 32,4 кв. м та скасувати державну реєстрацію права власності на цю добудову за ОСОБА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у рівних частках по 403,00 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко