Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 725/6754/15-ц

провадження № 61-34291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач (відповідач за позовом третьої особи) - ОСОБА_4,

представник позивача (відповідача за позовом третьої особи) - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа 1 (позивач) - ОСОБА_8,

представник третьої особи 1 (позивач) - адвокат ОСОБА_9,

треті особи 2, 3: ОСОБА_10, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., Яремка В. В. від 14 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_10, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на частку в спадковому майні.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_11, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно, зокрема, житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами на АДРЕСА_1. Крім неї спадкоємцями майна померлого ОСОБА_11 є також відповідач ОСОБА_6 та дочки - ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (остання на спадкове майно не претендує).

17 липня 2012 року позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Під час підготовки необхідних документів, у грудні 2012 року, їй стало відомо, що 18 січня 2012 року її батько ОСОБА_11 на підставі договору дарування подарував вказаний житловий будинок її брату - відповідачу ОСОБА_6 Копію оспорюваного договору вона отримала лише в січні 2013 року та саме з цього часу їй стало відомо про порушення її прав.

Зазначала, що вказаний правочин слід визнати недійсним з тих підстав, що даний договір не був підписаний дарувальником, оскільки її батько був не освічений, не вмів писати та здійснював свій короткий підпис за навченою нею технікою, а такий підпис не відповідає тому, що міститься в оспорюваному договорі. Крім того, поведінка батька за його життя не вказувала на те, що останній мав намір подарувати будинковолодіння ОСОБА_6, оскільки самостійно ніс витрати по його утриманню та в присутності свідків зазначав, що вказаний будинок після його смерті залишається їй та ОСОБА_6

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18 січня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В. С., зареєстрований в реєстрі № 149; визнати за нею та ОСОБА_6 право власності на 1/3 частини за кожним на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме - на житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га, за кадастровим номером НОМЕР_1.

У січні 2017 року ОСОБА_8 звернулась до суду з самостійним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_10, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/3 частини спадкового майна.

Вказувала на те, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_11, була зареєстрована та проживала з померлим за однією адресою, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Про існування оспорюваного договору дарування їй стало відомо лише у листопаді 2014 році з моменту отримання копії позовної заяви ОСОБА_4 про визнання такого договору недійсним.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18 січня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В. С., зареєстрований в реєстрі № 149; визнати за нею, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 право власності на 1/3 частини за кожним на будинковолодіння на АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 08 червня 2017 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_8 задоволено.

Визнано недійним договір дарування житлового будинку від 18 січня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В. С., зареєстрований у реєстрі за № 149, відповідно до якого ОСОБА_11 подарував ОСОБА_6 житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що розташований в на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 право власності на 1/3 частини за кожним житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га, за кадастровим номером НОМЕР_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачами доведено, що спірний договір дарування не був підписаний ОСОБА_11, а отже він не виявляв своєї волі на його укладення, тому оспорюваний правочин слід визнати недійсним. ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (разом з ОСОБА_6.) є спадкоємцями першої черги щодо вказаного нерухомого майна та прийняли спадщину в установленому законом порядку, але реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину не можуть у зв'язку з тим, що спадкове майно було відчужене на підставі оспорюваного договору дарування, тому їх права підлягають захисту в обраний ним спосіб.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 задоволено. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 08 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволеннні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок експерта № 1281-к від 16 серпня 2016 року, на який посилаються позивачі, обґрунтовуючи відсутність у ОСОБА_11 вільного волевиявлення при укладання оспорюваного договору дарування, не є категоричним, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_8 є недоведеними.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, у яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційний суд не з'ясував всіх фактичних обставин справи; не встановив, чи фактично ОСОБА_11 мав намір відчужувати належне йому спірне будинковолодіння та чи відповідали такі дії його волі; належної оцінки наданим позивачами доказам не надав; не врахував показання свідків та пояснення експерта, а лише послався на не категоричність висновку експерта щодо невідповідності в оспорюваному договорі підпису ОСОБА_11

Відповідач та треті особи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційних скарг до касаційного суду не направили.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 18 січня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_11 подарував ОСОБА_6 житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0877 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 помер.

Спадкоємцями ОСОБА_11 є його син ОСОБА_6 та дочки: ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (остання на спадкове майно не претендує).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 як підставу для задоволення своїх вимог в частині визнання договору дарування від 18 січня 2012 року недійсним, зазначала, що дарувальник вказаного договору не підписував, оскільки був неписьменною людиною, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення спірного правочину. З аналогічних підстав в цій частині заявлений позов третьої особи ОСОБА_8

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в статті 203 ЦК України, Зокрема, згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з частиною першою статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин.

Згідно висновку експерта Чернівецького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, № 1281-к від 16 серпня 2016 року, підписи від імені ОСОБА_11 в договорі дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 18 січня 2012 року на бланку з серійним номером ВРН 354570 та від імені ОСОБА_11 в рядку № 149 в реєстрі реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В. С. - виконані, ймовірно, не ОСОБА_11 з наслідуванням його підпису. Відповісти на поставлене питання в категоричній формі не виявляється можливим у зв'язку з відсутністю вільних зразків підпису ОСОБА_11 за 2012 рік, малою кількістю вільних зразків підпису ОСОБА_11 максимально наближених за часом виконання до досліджуваних документів та частковою транскрипцією неспівставністю досліджуваних підписів та зразків підпису ОСОБА_11

Частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні положення містяться в статті 81 ЦПК України.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснено, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.

Висновок експерта № 1281-к від 16 серпня 2016 року, на який посилалися позивачі, обґрунтовуючи підстави позовів, не містить категоричного висновку про те, що ОСОБА_11 не підписував оспорюваний правочин.

При розгляді апеляційної скарги сторонам було роз'яснено право на призначення повторної експертизи, однак вони його не реалізували.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_6 був неписьменною людиною, не вивчав грамоту, не вмів читати і писати, на що посилались позивачі, обґрунтовуючи відсутність у ОСОБА_11 вільного волевиявлення на укладання оспорюваного правочину.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, зробив правильний та обґрунтований висновок про те, що позивачами не надано належних та допустимих у розумінні приписів статті 60 ЦПК України 2004 року доказів на підтвердження недійсності оспорюваного правочину з підстав, заявлених у позовах. За недоведеності недійсності договору дарування спірного будинковолодіння, відсутні підстави для визнання за позивачами права власності на вказане майно в порядку спадкування.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовів.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки заявлені позивачами позови є не доведеними, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у їх задоволенні саме з підстав не доведеності, а не у зв'язку з пропуском позовної давності, на яку посилались відповідачі, обґрунтовуючи заперечення проти позовів.

Аргументи касаційних скарг не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновком суду щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило