ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/109/18 Номер провадження 22-ц/814/131/19Головуючий у 1-й інстанції Ланна Я.О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого (судді-доповідача) Карпушина Г.Л., суддів Абрамова П.С.,Хіль Л.М., при секретарі судового засідання Діхтяр Т.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2018 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним Договору №SAMD №4149 від 25.03.2013 року, укладеного на підставі заяви б/н від 22.06.2012 року,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 22.06.2012року, який в процесі розгляду уточнив, та просив стягнути заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.04.2006 року, оскільки відповідач свої зобов'язання не виконує належним чином, у зв'язку з чим станом на 26.11.2017 року утворилася заборгованість в сумі 115120 грн. 76 коп., яка складається з наступного: 14448грн. 43 коп. заборгованість за кредитом, 4022 грн. 66 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 96649 грн. 67 коп. заборгованість по пені.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору №SAMD №4149 від 25.03.2013 року, укладеного на підставі заяви б/н від 22.06.2012 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що надана банком заява не містить жодного доказу стосовно дій Клієнта на підписання договору №SAMD №4149 від 25.03.2013. У заяві від 22.06.2012 року є виключно відомості про особу, та вона не містить ніяких істотних умов щодо укладення договору. Також відсутні будь-які докази, що оспорювана заява являється попереднім договором. Тобто у даному випадку не було волевиявлення Клієнта на укладення з банком договору без зазначення всіх істотних умов договору, що підтверджується відсутністю письмової форми даного договору, через не підписання сторонами правочину.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2018 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним Договору №SAMD№4149 від 25.03.2013 року, укладеного на підставі заяви б/н від 22.06.2012 року - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив позивач. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати в частині відмови у задоволенні його позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач висловив свою згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що ця заява, разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами про надання банківських послуг, а також тарифами становить між ОСОБА_2 та банком договір про надання банківських послуг.

Також, судом першої інстанції не враховано ст. 634 ЦК України, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, яким може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Окрім цього, у п. 14.8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу, ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов'язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

Вказані норми не встановлюють обов'язкового підписання всіх складових документів, які складають один цілий договір, а узгодження приєднання до них з боку сторони, яка не приймає участь у їх розробці та лише приєднується до них, може відбуватися у будь-якій формі, зокрема, підписанням типового бланку або типової Анкети-заяви.

Районний суд не взяв до уваги, що долучена до справи копія заяви, а саме у назві цього документа визначено, що Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу на рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати та постановити в цій частині нове рішення про задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Вказує, що районним судом не взято до уваги той факт, що не було волевиявлення ОСОБА_2 на укладення з Банком оспорюваного договору через не підписання сторонами договору.

Також не враховано правову позицію ВСУ, висловлено у справі № 6-16цс15, де зазначено, що згідно із частинами першої, другої статті 207 ЦК України (чинної до 15.12.2017 року) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (Сторонами).

Тобто Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позивальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга банку підлягає до часткового задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як убачається з матеріалів справи 22.06.2012 відповідачем ОСОБА_2 доПАТ КБ «Приватбанк» подано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг зі змісту якої вбачається, що між сторонами умови щодо отримання конкретних банківських послуг не узгоджувалися, даної інформації у заяві не міститься. Остання лише містить інформацію щодо анкетних даних заявника, даних про місце проживання та реєстрації, засоби зв'язку та місце роботи.

Згідно первинних доводів позивача відповідач на підставі вказаної анкети-заяви отримав кредитну карту «Універсальна» з кредитним лімітом 15000 грн. та розміром процентів за користування кредитом 30% річних. Вказані кошти останнім використано на власні потреби проте своїх зобов'язань щодо їх повернення не виконано.

Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 22.06.2012 року заборгованість відповідачем перед позивачем становить 115129,76 грн. разом з процентами, пенею та штрафом.(т1. а.с.4-6)

В подальшому позивачем було змінено доводи позову та зазначено, що відповідну заяву ОСОБА_2 подано 25.04.2006 року, а не 22.06.2012 року, інші обставини та умови укладення договору не змінювалися (т.2 а.с. 60-63). При цьому позивачем надано суду належним завірену копію заяви від 25.04.2006 року відповідно до якої ОСОБА_2 прохала надати їй кредитну кату «Універсальна» з встановлення кредитного ліміту 3000 грн. та розміром процентів за користування кредитом 36% річних.

Судом першої інстанції також встановлено і не заперечувалося сторонами, що між сторонами по справі також маються інші кредитні зобов'язання, за якими ОСОБА_2 свої обов'язки виконувала належним чином і станом на 29 травня 2015 року не мала заборгованості по кредиту.

Відповідно до виписок по карті клієнта за період з 01.01.1999 по 20.03.2018 та з 25.05.2015 по 02.06.2015 через Приват 24 та шляхом переказу зі своєї картки 29.05.2015 знято грошові кошти в сумах 200 грн., 1500 грн., 8085 грн., 6065 грн., 1520,80 грн. відповідно ( т.1 а. с. 129). Кошти були переведені, в тому числі, за допомогою Приват 24, не через відділення Банку.

Будучи допитаною в якості свідка відповідач у суді першої інстанції ОСОБА_2 повідомила суду, що вона не здійснювала переказ цих коштів. 29.05.2015 р. була на роботі і на мобільний телефон їй стали приходити SMS повідомлення про списання коштів. Вона одразу зателефонувала на гарячу лінію "ПриватБанку" із вимогою заблокувати картку. Дані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні колеги відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Після виявлення несанкціонованого списання грошових коштів, ОСОБА_2 зверталась до ПАТ КБ «Приватбанк» на гарячу лінію та письмово, що слідує з переписки між сторонами (т. 1 а.с.83-84, 90, 102, 104,105, 108-125).

29 травня 2015 року за заявою ОСОБА_2 до ЄРДР внесено відомості про шахрайські дії, скоєні невідомою особою, яка 29 травня 2015 року заволоділа грошовими коштами з кредитної картки ОСОБА_2 (витяг з кримінального провадження № 0000252) (т. 1 а. с. 127). Досудове розслідування триває, що підтверджується довідкою слідчого від 22.08.2018 ( т.1 а.с.126).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, районний суд виходив з того, що Позивачем за первісним позовом у даній справі не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року.

Проте, з таким висновком суду, колегія суддів в повній мірі погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як убачається із матеріалів справи, спочатку банк подав до суду позов і додав заяву-анкету від 22.06.2012 року, яка містить лише дані позичальника, та не містить ніяких даних про вид платіжної картки, кредитного ліміту та саме які Умови та правила діяли та з якими саме було ознайомлено ОСОБА_2 у момент підписання даної заяви.

Беручи до уваги те, що анкета-заява від 22.06.2012 року підписана відповідачем ОСОБА_2 не містить даних про узгодження сторонами умов щодо отримання останнім послуги у вигляді кредиту та інших істотних умов кредитного договору, колегія суддів вважає, що оскільки сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, кредитний договір між ними не укладений.

Висновки суду першої інстанції в цій частині, щодо доведення позивачем факту укладення кредитного договору за вказаною заявою не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, якими регулюються дані правовідносини.

У подальшому АТ КБ «Приватбанк» свої позовні вимоги уточнив, та просив стягнути заборгованість згідно заяви-анкети №б/н від 25.04.2006 року, згідно якої відповідач отримала кредитний ліміт у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Однак, ніяких доказів банк на вимогу ст.76-80 ЦПК України не надав щодо заборгованості ОСОБА_2 згідно заяви №б/н від 25.04.2006 року, з кредитним лімітом у розмірі 15000 грн.

У заяві №б/н від 25.04.2006 року зазначено валюта гривня, кредитна карта «Універсальна», кредитний ліміту сумі 3000 грн. та базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання Договору 3% у місяць із розрахунку 360 днів у році.(т.2 а.с.66)

В позовній заяві банк посилається на кредитний ліміт у 15000 грн., процентна ставка у місяць 2,5 % і розрахунок, який наявний у матеріалах справи, також виходить із кредитного ліміту у 15000 грн., та розрахунок проведений із 25.03.2013 року, а також номер карти зазначено НОМЕР_2, НОМЕР_3, однак заява-анкета №б/н від 25.04.2006 року з умовами якої погодилась ОСОБА_2 містить протилежні дані, а саме кредитний ліміт 3000 грн., 3% базова ставка, та номер карти зазначений НОМЕР_1.

Тобто банк своїми діями, намагається ввести суд в оману щодо обставин, які впливають на вирішення справи.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні та достатні докази щодо наявності правовідносин та заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами зазначеними позивачем у позовній заяві, тому колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» за безпідставністю.

Суд першої інстанції, фактичним обставинам справи надав невірну оцінку та оцінював надані сторонами докази, виходячи з того, що картковий рахунок відповідача з якого в 2015 році відбулося несанкціоноване зняття коштів, був відкритий на підставі зазначених позивачем заяв на відповідних умовах.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 щодо визнання недійсності договору №SAMD №4149 від 25.03.2013 року, укладеного на підставі заяви б/н від 22.06.2012 року не підтверджується ніякими доказами у розумінні ЦПК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У відповідності до п. 7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Твердження апелянта ОСОБА_2, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства щодо істотних умов, спростовуються відсутністю у матеріалах справи даного договору. Висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання кредитного позову не дійсним узгоджується з наявними у матеріалах справи доказами та нормами чинного законодавства.

Враховуючи викладене, районний суд не звернув уваги на викладене та не надав належної оцінки обставинам справи, що призвело до не правильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги банку, залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, та скасування рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2018 року в частині відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та постановлення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову банку за безпідставністю, оскільки банком не надано належних доказів того, що який договір був укладений, докази щодо укладення, розрахунок із зазначенням процентної ставки, умов та правил, а також, що боржник саме на ці Умови та правила погоджувався засвідчуючи свою згоду підписом.

Керуючись ст.ст.374,376,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити за безпідставністю.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 16 січня 2019 року.

Головуючий суддя: ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ___________________П.С. Абрамов _________________ Л.М. Хіль