Справа № 346/6359/18
Провадження № 2/346/663/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого-судді Веселова В.М.,

секретаря Максим'юк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломия цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, про визнання права власності на майно, -

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому вказала, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належала на праві власності колгоспному двору, головою якого був її чоловік ОСОБА_4, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності.

Станом на 01.07.1990 року в даному житловому будинку проживали: ОСОБА_4 - голова двору; його дружина - ОСОБА_1; його діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі по справі). Оскільки на час ліквідації колгоспних дворів у господарстві проживали вказані особи, то кожному з них належить по 1/4 частині зазначеного будинку.

В 2008 році її чоловік зніс старий житловий будинок («літ.А») і літню кухню переобладнав під житловий будинок («літ.Б»). ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер і після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,2576 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Рунгури Коломийського району. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на власність в бувшому колгоспному дворі не претендують та не заперечують щодо визнання права власності на спадкове майно вцілому за позивачкою. Відповідно до ст. 1268 ЦК України вона фактично прийняла спадкове майно та з метою оформлення спадщини звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову, оскільки свідоцтво про право власності видане тільки на голову колгоспного двору, а крім нього були ще інші члени колгоспного двору, які мали частку у майні колгоспного двору і до дня смерті їх частки не виділені. Крім того, відсутній правовстановлюючий документ з державною реєстрацією права власності за померлим на земельну ділянку.

Зазначає, що право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця. Зазначена вимога закону дотримана оскільки згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 05.07.1994 року ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,2576 га для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства.

Спірний житловий будинок відповідає всім діючим державним будівельним нормам, правилам і стандартам України, що надає можливість використання його за призначенням, не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок ( «літ.Б») та господарські будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2576 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_3, що знаходиться в с. Рунгури Коломийського району.

В судове засідання позивачка подала письмове клопотання, в якому позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розгляд справи провести без її участі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали письмові клопотання, в яких відмовилися від своїх часток у спірному будинковолодінні на користь позивачки, позовні вимоги визнали повністю, просили розгляд справи провести без їхньої участі.

Представник третьої особи - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився.

Суд, дослідивши матеріали справи, розглянувши письмові клопотання позивачки та відповідачів, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

07.09.1968 року одружились ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у зв'язку з чим остання змінила прізвище на «ОСОБА_1», актовий запис № 17, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 (а.с.10).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 10.06.1989 року, виданого виконкомом Коломийської районної ради, в цілому будинковолодіння, яке складається із житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, дійсно належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4. Вказане також стверджується випискою з інвентаризаційних матеріалів № 61912 від 20.07.2018 року, в примітці до якої вказано, що старий житловий будинок «літ.А», на який видавалось свідоцтво про право власності - знесений, літня кухня «літ.Б» переобладнана під житловий будинок без дозвільних документів (а.с.11,20).

Згідно довідки Печеніжинської селищної ради ОТГ Коломийського району № 258 від 05.03.2018 року за ОСОБА_4 значиться: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, земельні ділянки приватизовані згідно державного акту ІФ-07-33-2/000185 від 05.07.1994 року, тип двору колгоспний. Станом на 01.07.1990 року в спадковому будинку проживали: дужина (позивачка) ОСОБА_1; дочка (відповідачка) - ОСОБА_2; син (відповідач) - ОСОБА_3. На момент смерті ОСОБА_4 у вказаному господарстві проживали його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 Заповіт від імені ОСОБА_4 у виконкомі Рунгурської сільської ради не посвідчувався (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.9).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина за законом, яка складається із 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яку фактично прийняла позивачка, як спадкоємець за законом, проживаючи із померлими на час відкриття спадщини, що стверджується відміткою в паспорті та довідкою Печеніжинської селищної ради ОТГ № 258 від 05.03.2018 року ( а.с. 8 на звороті, 19).

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року №20 із змінами "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

З метою оформлення спадщини позивачка звернулася до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у зв'язку з тим, що право власності на нерухоме майно було зареєстровано за померлим головою колгоспного двору. Крім нього в колгоспному дворі були прописані інші члени двору, частки в колгоспному дворі не виділені (а.с. 48). Крім того, відсутній правовстановлюючий документ з державною реєстрацією права власності за померлим на спадкове майно, а саме на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 49).

Про втрату правовстановлюючого документу - Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та ведення підсобного господарства в с. Рунгури, виданого 05.07.1994 року на ім'я ОСОБА_4 позивачкою подано оголошення в газету (а.с.51).

На підставі ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу відкриття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 123 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Частиною 1 статті 1226 Цивільного кодексу України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України: "У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду". Частиною 1 статті 1226 Цивільного кодексу України встановлено, що: частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За таких обставин, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом цього права може бути визнання права.

Згідно ч.1 п.11ст.346 ЦК України право власності припиняється в разі смерті. У відповідності дост.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі ч.1ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до вимог ст.ст.346, 347 ЦК України особа може відмовитись від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Інших спадкоємців та осіб, передбачених законом, зокрема малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена немає. Відповідачі подали до суду письмові клопотання, в яких не заперечують щодо позовних вимог позивачки і просять їх задовольнити.

Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження, виготовленого ФОП ОСОБА_8 16.10.2018 року, реконструйованого господарським способом житлового будинку (літ.Б), загальною площею 75,20 кв. м., житловою площею 24,90 кв. м. , розташованого в АДРЕСА_1 встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації, а також готовність будинку до експлуатації (а.с. 21-24).

Згідно листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області № О-7/1009/368 від 22.10.2018 року у відповідності до пункту . 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" (а.с. 47).

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Як встановленому в судовому засіданні, будинок побудований на земельній ділянці, яка належала померлому, однак правовстановлюючий документ на неї втрачено, про що позивачкою подане відповідне оголошення в газету (а.с.50).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Померлий ОСОБА_4, здійснивши самочинне будівництво, не набув на нього права власності.

Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

За змістом зазначених роз'яснень, спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3,5 ст. 376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216,1218 ЦК).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3,5ст. 376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.

Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3,5ст. 376 ЦК є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей1216,1218 ЦК.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 Земельного кодексу України органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі.

Відповідно до ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В постанові від 30.03.2016 р., ухваленій у справі №6-265цс16, Верховний Суд висловив правову позицію щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також правової визначеності самочинного будівництва. Так, стаття 876 Цивільного кодексу щодо визначення замовника власником об'єкта будівництва застосовується лише у взаємозв'язку зі ст.331 цього кодексу щодо обов'язкової умови про наявність права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно. В інших випадках відповідно до ст.376 ЦК України такі об'єкти будівництва та інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, а особа, яка його здійснила, не набуває права власності на нього.

Позивачка надала в матеріали справи копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за адресою: с.Рунгури Коломийського району (а.с.15-17), на якій самочинно збудований спірний будинок, тобто є обов'язкова умова про наявність у спадкодавця права власності на земельну ділянку,на якій збудований спірний будинок.

Згідно ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження,зазначивши про це у окремій заяві. У разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідачі подали до суду письмову заяву про визнання позовних вимог.

Згідно даних технічного паспорту, в АДРЕСА_1 розташовані: житловий будинок «літ. Б», стодола «літ. В», стайня «літ. Г», навіс «літ.З», криниця «№1», ворота, огорожа «№2- 3», вимощення «І» (а.с. 12-14).

Згідно звіту про оцінку майна від 25.09.2018 року ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 75,2 кв.м., житловою - 24,9 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 становить 276 996,00 грн. (а.с.26-46).

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі ст.ст.182,331,375,376,1216,1218,1269,1270 ЦК України, ст.19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», правової позиції Верховного Суду України по справі №6-265цс16 від 30.03.2016 р.,звіту про проведення технічного обстеження будинку, та іншими перевіреними в судовому засіданні документами та ст.ст. 128-130,223,206 ч.1, 247 ч. 2, 263,264,265,268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, жителькою АДРЕСА_1 право власності на:

- житловий будинок «літ.Б» загальною площею 75,20 кв.м., житловою площею 24,90 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

- земельну ділянку площею 0,2576 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться за адресою: Рунгури Коломийського району Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 12 березня 2019 року.

Суддя Веселов В. М.