Номер провадження: 22-ц/813/4994/19
Номер справи місцевого суду: 520/7949/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та визнання права на обов`язкову частку у спадщині,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 10.07.2017 року звернулась ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із позовом про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину, що було видано Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 30.03.2017 року на ім`я ОСОБА_1 на 73/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та визнання за позивачкою право власності на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 73/400 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 126,6 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м.

Під час судового розгляду 18.07.2017 року позивачка уточнила позовні вимоги, та у судовому засіданні представник позивача підтримавши позовні вимоги пояснила, що враховуючи самі позовні вимоги позивач просить визнати свідоцтво про право на спадщину частково недійсним у частині обов`язкової долі позивачки, як непрацездатної, в силу віку , дитини померлого, у спадковому майні, яке залишилось після смерті їх батька. Також позивач та її представник наполягали на тому, що враховуючи факт постійного проживання позивачки в одному будинку разом із спадкодавцем, ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину.

Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог у письмовому відзиві ( а/с 148) та судовому засіданні наполягала на тому, що позивач не використала свого права на отримання обов`язкової долі у спадщині шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою у передбачений законодавством строк а тому втратила право на обов`язкову долю. Стосовно прийняття спадщини позивачкою відповідач та її представник заперечували, та доводили у судовому засіданні що будинок був розділений на дві окремі квартири в яких самостійно проживали сім`я позивачки і батько, а тому позивачка не мешкаючи разом із спадкодавцем не є такою, що фактично прийняла спадщину.

Ухвалою суду від 17.07.2017 року було задоволена заява позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на 73/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Як встановлено у судовому засіданні ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 73/100 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Інші 27/100 зазначеного будинку належать позивачці з моменту реєстрації 29.07.2004 року на підставі договору дарування від 25.06.2004 року ( подарував ОСОБА_4 )

У будинку існують два окремих входи до частки яка належать ОСОБА_3 та частки яка належала ОСОБА_4 , а будинок технічно розподілений на дві частини шляхом перекриття внутрішнього проходу між частинами.

Дані обставини визнані сторонами у справі та у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають додатковому доказуванню.

Відповідно до заповіту від 14.09.2011 року ОСОБА_4 заповів все своє майно ОСОБА_1

17.11.2016 року ОСОБА_1 звернулась в Третю Одеську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, в якої зазначила що інших спадкоємців не має.

13.03.2017 року державним нотаріусом Білик О.Г. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 73/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного житлового будинку під літ «А», загальною площею 126,6 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м, та надвірних споруд: літ « Б» - сарай, літ « В» - вбиральня, літ « Г» - гараж, літ « Д» - сарай, літ « Е» - вбиральня, літ «К» - навіс, 31-7 - огородження, І - вимощення, розташованих на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні.

Постановою від 11.07.2017 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори О.Г. Білик відмовлено ОСОБА_3 , яка звернулась із заявою 29.06.2017 року про прийняття спадщини, у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із тим, що 30.03.2017 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все спадкове майно спадкоємцю - ОСОБА_1 , яка, приховала факт існування інших спадкоємців.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2019 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, що було видано Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 30.03.2017 року на ім`я ОСОБА_1 на 73/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 недійсним, визначивши, що спадщина, на яку видано це свідоцтво складається із 219/400 частин житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного житлового будинку під літ «А», загальною площею 126,6 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м, та надвірних споруд: літ « Б» - сарай, літ « В» - вбиральня, літ « Г» - гараж, літ « Д» - сарай, літ « Е» - вбиральня, літ «К» - навіс, 31-7 - огородження, І - вимощення, розташованих на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні.

Визнано за ОСОБА_3 , право власності на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 73/400 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 126,6 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м., з надвірними спорудами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням судупредставник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до с. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними та допустимими доказами, що на момент смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачці ОСОБА_3 , яка є донькою померлого, виповнилось 64 роки, і у відповідності до вимог Закону України « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , у редакції діючою на той час, вона була непрацездатною особою за віком, тобто згідно вимог ч.1 ст. 1241 ЦК України входила до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Таким чином 73/400 часток будинку, як обов`язкова частка у спадщини належала спадкоємиці ОСОБА_3 після смерті її батька, незалежно від умов заповіту.

Як зазначено у п.19 Постанови пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року, перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України , є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі),щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

У разі порушення права спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов`язкову частку.

Враховуючи вищенаведене основним питання у даному випадку є факт встановлення факту прийняття спадкоємцем ОСОБА_3 спадщини, тобто факт її проживання разом із спадкодавцем .

Законодавець у книзі шостої «Спадкове право» Цивільного кодексу України розмежував поняття «проживання разом» як вимога для прийняття спадщини, і поняття « особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю» як підстави для чергування за законом.

Будинок АДРЕСА_1 в якому проживали спадкоємець та спадкодавець, знаходився у спільної часткової власності даних осіб після того, як спадкодавець у 2004 році подарував своїй дочці частину даного будинку.

Припинення спільної часткової власності можливо у відповідності до вимог ст..364-367 ЦК України та передбачає певну процедуру, визначену законом.

В даному випадку домоволодіння офіційно не було розподілено між співвласниками а тому вважається єдиним об`єктом нерухомості в якому разом мешкали спадкоємець та спадкодавець.

Пояснення свідків у судовому засіданні про фактичне проживання ОСОБА_3 окремою сім`єю від батька, факт перекриття внутрішнього проходу між частинами будинку а також наявність двох окремих входів свідчать про проживання батька та доньки окремими сім`ями, що не відноситься до питання «проживання разом» у розумінні вимог ст. 1241 ЦК України.

Посилання відповідача та її представника про наявність відокремленої частки будинку в якої проживала ОСОБА_3 із присвоєнням даної частки окремого номеру ( наявність літери «а» у адресі в домової книги) також не свідчить про поділ спільного майна у відповідності до вимог закону а тому не приймається як належний доказ проживання «не разом».

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_3 не приймала спадщину після смерті батька ОСОБА_4 в розмірі обов`язкової частки ані в порядку подачі заяви до нотаріальної контори, ані за фактом проживання разом зі спадкодавцем, що скаржник підтверджує тими обставинами, що спадковий будинок АДРЕСА_1 було поділено на окремі квартири, в яких як окремі родини мешкали батько ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не відповідають дійсності та спростовуються дослідженими судом доказами.

29.07.2004 року батько ОСОБА_4 подарував своїй дочці ОСОБА_3 27/100 частки вказаного будинку на підставі договору дарування від 25.06.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори (реєстрЗ-2821). Права на вказану частку будинку були зареєстровані в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.07.2007 року.

Інша частка будинку в розмірі 73/100 залишалися у власності батька ОСОБА_4 .

За час життя батько ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 14.09.2011 року і зареєстрований в реєстрі за №5-1617. За вказаним заповітом усе належне йому майно на час смерті він заповідав своїй дочці ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 після смерті батька отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що заповідав їй батько, а саме на 73/100 частки будинку АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Необхідно зазначити, що відповідно до п.5.5. Глави 10 Наказу Мін`юсту України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України.

Таким чином, що відповідачка при наданні заяви до нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва на обов`язкову частку у спадщині, приховала від нотаріуса той факт, що ОСОБА_3 має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька.

За вимогами статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За вимогами статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Самостійні об`єкти нерухомого майна повинні відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами.

Тобто, визначальним для надання окремим приміщенням статусу окремого житла в результаті розділу будинку в натурі є не порядок користування будинком, а технічний розділ будинку відповідно до розміру часток співвласників.

Визначення окремого порядку проживання у житловому будинку не є підставою надання такому окремому проживанню статусу роздільного житла.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з наданням конкретних приміщень не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі приміщення не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них.

Як було встановлено в процесі розгляду справи, про відсутність поділу будинку на два окремі об`єкти житла, свідчить та обставина, що усі комунікацій в будинку були єдині на весь будинок з єдиним особовим рахунком - як водопостачання, електропостачання та газопостачання. Крім іншого, допоміжні приміщення будинку також є одним цілим. Тільки після смерті батька, у зв`язку зі вселенням ОСОБА_1 до будинку, в грудні 2017 року ОСОБА_3 оформила окреме електропостачання до тих приміщень будинку, якими фактично користуюся. Водопостачання та газопостачання досі є спільним. Більш того, сам батько ОСОБА_5 ніколи не ділив з ОСОБА_3 ані будинку, ані земельної ділянки, яку вона обслуговую досі самостійно. Так, дійсно ОСОБА_3 мала окрему кухню та ванну кімнату, окрему кімнату для проживання, проте таке визначення окремих приміщень не є розділом будинку, а лише визначенням порядку користування спільним будинком.

З інших обставин спільного мешкання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_4 свідчать ті обставини, що загалом увесь догляд за батьком здійснювала вона та її чоловік і син, адже ОСОБА_1 вселилася до будинку лише після смерті батька. ОСОБА_3 вважала батька членом своєї родини, адже завжди один одному допомагали у вирішенні побутових та сімейних питань, разом харчувалися. Вона також повністю обслуговувала увесь будинок, прибирала у всьому будинку, прала речі батька. Крім іншого, по мірі своїх можливостей, допомагала батькові з відвідуванням лікарні, придбанням ліків.

Вказані обставини свідчать про факт проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , адже ані сімейного, ані побутового зв`язку вони не втратили, мешкаючи в одному будинку та рахуючи його єдиним цілим.

Не можуть бути прийняті як обґрунтовані посилання ОСОБА_1 на Ухвалу колегії судової палати у цивільних справах ВССУ від 28.01.2015 року №6-46058св14.

По-перше, з вказаної ухвали суду не вбачаються усі обставини справи, особливо, що стосуються поділу будинку. Суд визначив наявність такого поділу як окремий доказ, а не наявність поділу виходячи з реєстрації в будинку за різними будинковими книгами, та по- друге, у вказаній ухвалі суду не було окремо визначено правових висновків щодо застосування певної норми права у розумінні частини 5 статті 13 ЗУ «Про судоустрій та статус судців», а тому не можуть вважатися аналогічною судовою практикою.

Підсумовуючи повно та всебічно з`ясовані обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, правильним є висновок суду, щодо задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, та надані позивачем докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, є належними, достовірними та допустимими.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновку суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 УПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.12.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький