Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 201/7886/16-ц

провадження № 61-32513св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є він та його брат ОСОБА_5, а також мати померлої ОСОБА_6. До і після смерті матері він проживав у будинку за вищезазначеною адресою, користувався та володів ним, а тому фактично прийняв спадщину. У вересні 1999 року помер ОСОБА_5, який за життя не оформив спадщину після смерті матері. З 1999 року по 2012 рік він відбував покарання у виправній колонії, у зв'язку з чим не мав можливості в цей період оформити спадщину. Інший спадкоємець після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, а належне їй майно, а саме: 1/3 частину зазначеного домоволодіння, яку вона отримала у спадщину після смерті доньки ОСОБА_4, заповіла своєму сину ОСОБА_3 та онуці ОСОБА_7 (по 1/6 частині кожному). 31 березня 2000 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на 1/2 частини спірного домоволодіння, чим порушені права двох інших спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_4 - його та ОСОБА_6, а також спадкоємців останньої. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31 березня 2000 року НОМЕР_1 на 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1, видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_2

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року у складі судді Демидової С. О. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 31 березня 2000 року НОМЕР_1 на 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1, видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_5, а також мати ОСОБА_6, однак спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при оформленні спадщини не надали нотаріусу інформації про те, що ще одним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, окрім ОСОБА_6 та ОСОБА_5, є також син померлої - ОСОБА_1, внаслідок чого державними нотаріусами були видані свідоцтва про право на спадщину, якими належне на праві власності ОСОБА_4 домоволодіння було поділене між спадкоємцями без урахування права на спадщину ОСОБА_1

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С. В. правомірно видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_5 на 1/2 частини спірного домоволодіння, оскільки нотаріусу був наданий вирок Дніпропетровського обласного суду від 01 серпня 2000 року у справі №1-121/00, яким ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за скоєння умисного вбивства з особливою жорстокістю свого брата ОСОБА_5, тобто злочину, передбаченого пунктом «е» статті 93 Кримінального кодексу України. Нотаріус не брав до уваги спадкоємця ОСОБА_1, усуненого від спадщини на підставі статті 528 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року (далі ? ЦК УРСР).

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 після відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4 не здійснив жодної дії щодо прийняття спадщини. Помилковим є висновок суду про те, що ОСОБА_5 постійно проживав з батьками, так як ОСОБА_4 була інвалідом і він доглядав її. Застосування до спірних правовідносин статті 528 ЦК УРСР є безпідставним, оскільки вбивство ОСОБА_5 мало місце більш ніж через чотири роки після смерті ОСОБА_4 Вирок був постановлений 01 серпня 2000 року і набрав законної сили 27 листопада 2000 року, тому при видачі спірного свідоцтва 31 березня 2000 року він не міг бути поданий нотаріусу. Тобто на той час не було підстав для усунення ОСОБА_1 від спадкування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, а оскаржуване рішення - залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги, які спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. З метою введення суду в оману ОСОБА_1 навмисно не повідомив про вбивство ним ОСОБА_5 Крім того, позивачем пропущено позовну давність.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 201/7886/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Згідно з листом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 16 серпня 2016 року № 2771/0116 спадкова справа після смерті ОСОБА_4 відсутня.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_4

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4, окрім ОСОБА_1, були інший син померлої ОСОБА_5 та мати померлої ОСОБА_6

З матеріалів спадкової справи, відкритої Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5, встановлено, що він помер ІНФОРМАЦІЯ_4, а із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернувся син ОСОБА_2

В матеріалах вказаної спадкової справи наявна заява ОСОБА_6 про прийняття спадщини після смерті її доньки ОСОБА_4

За життя ОСОБА_4 набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 1961 року та договору дарування від 24 серпня 1984 року.

31 березня 2000 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_5 на 1/2 частини спірного домоволодіння. У зазначеному свідоцтві міститься інформація про те, що житловий будинок з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд належав померлій ОСОБА_4, спадкоємцем після смерті якої на частину вказаного домоволодіння був ОСОБА_5, який прийняв спадщину, але не встиг її оформити.

26 грудня 2000 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було видано додаткове свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 2/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних частинах. У свідоцтві міститься інформація про те, що спадкове майно складається з 1/2 частини зазначеного домоволодіння, яка належала на підставі договору дарування ОСОБА_4, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2, спадщину після якої прийняла її мати ОСОБА_6 шляхом подання заяви від 06 жовтня 1995 року № 964 про прийняття спадщини, але не одержала свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з вироком Дніпропетровського обласного суду від 01 серпня 2000 року у справі № 1-121/00 ОСОБА_1 визнаний винним та засуджений за скоєння злочину, передбаченого пунктом «е» статті 93 Кримінального кодексу України, - умисне вбивство, скоєне з особливою жорстокістю, свого рідного брата - ОСОБА_5

ОСОБА_1 відбував покарання в установах Державної кримінально-виправної служби з 26 вересня 1999 року по 26 вересня 2012 року, що підтверджується довідкою про звільнення від 26 вересня 2012 року НОМЕР_3, виданою Копичинською виправною колонією.

Згідно з довідкою від 19 лютого 2014 року № 16/0214, виданою головою квартального комітету № 2 Жовтневого району міста Дніпропетровська, ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто під час дії ЦК УРСР, то положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлої.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі статями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСРпередбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя (частина перша статті 528 ЦК УРСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 1224 чинного Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Як зазначено вище, спадщина після померлої ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2, а вбивство свого брата ОСОБА_5 позивач вчинив у вересні 1999 року, тобто після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, визначеного статтею 549 ЦК УРСР.

В матеріалах справи відсутні докази вчинення ОСОБА_1 дій, передбачених частиною першою вищевказаної статті 528 ЦК УРСР, у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини чи до її відкриття, а тому немає правових підстав вважати, що він не може бути спадкоємцем після померлої ОСОБА_4

Таким чином, судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, під час перегляду справи в апеляційному суді ОСОБА_2 подав заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права у листопаді 2012 року, отримавши довідку з Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 15 листопада 2012 року № 15509 про власників будинку АДРЕСА_1. При цьому з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у травні 2016 року, тобто з попуском позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції відповідач посилався на неналежне його повідомлення про час і місце розгляду справи судом та неможливість у зв'язку з цим захистити свої майнові права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Такий правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд залишив поза увагою заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності. Мотивів прийняття чи відхилення доводів щодо пропуску позовної давності апеляційний суд в оскаржуваному рішення не навів та не дав їм належної правової оцінки, що не відповідає основним засадам цивільного судочинства.

Таким чином, апеляційний суд не здійснив належного правосуддя, в рішенні не виклав у достатній мірі мотиви, на яких воно базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У зв'язку з наведеними порушеннями апеляційним судом норм матеріального і процесуального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для її правильного вирішення.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити зібрані докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
Д. Д. Луспеник С. О. Погрібний