КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/4422/18 головуючий у І інстанції:Ладиченко С.В.
провадження 22-ц/824/2216/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Іванової І.А., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Пітеноко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оскар Агро» про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 10 жовтня 2017 року був прийнятий на роботу в Товариства з обмеженою відповідальністю «Оскар Агро» (надалі ТОВ «Оскар Агро») на посаду головного економіста, але фактично був допущений до роботи 25 вересня 2017 року. Перед допуском до роботи, під час проведення співбесіди, було узгоджено, що розмір його заробітної плати складатиме 40 000 грн., а також додатково відшкодовуватимуться витрати понесені позивачем на відрядження.

02 листопада 2017 року в день звільнення з роботи з ним не проведено повний розрахунок по виплаті суми заробітної плати, а також не відшкодовано фактично понесені ним витрати на відрядження.

Просив стягнути з відповідача на свою користь не виплачену заробітну плату у розмірі 52 507,94 грн. та середній заробіток за весь час затримки за період з 03.11.2017 року по 23.02.2018 року у розмірі 148 088,46 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що суд порушив норми процесуального права, розглядаючи справу в порядку спрощеного позовного провадження та не дослідивши матеріали справи та надані докази.

Крім того, зазначає, що суд не врахував та не обґрунтував розрахунки позовних вимог, а також неправомірно застосував ст. 29 КЗпП України.

У відзиві, відповідач не погоджується з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу, вказує, що при розгляді справи порушень норм матеріального та процесуального права на які поллється позивач не було.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та представник ТОВ «Оскар Агро» - адвокат Креховецький Р.Є. підтримали свої позиції.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги є недоведеними, а зазначені ним докази є недопустимими та неналежними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду головного економіста ТОВ «Оскар Агро», зі строком випробування місяці та посадовим окладом у розмірі 8 000 грн., відповідно до наказу (розпорядження) №59-к про прийняття на роботу від 10 жовтня 2017 року (а.с.81), з наказом позивача було ознайомлено під підпис 10 жовтня 2017 року.

Згідно наказу (розпорядження) №67-к про припинення трудового договору (контракту) від 02 листопада 2017 року ОСОБА_2 було звільнено з посади головного економіста відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі його заяви, та ознайомлено з цим наказом 02 листопада 2017 року(а.с.82).

Відповідно до витягу зі штатного розпису ТОВ «Оскар Агро», оклад головного економіста складає 8 000 грн. (а.с.83).

11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 було ознайомлено з посадовою інструкцією головного економіста ТОВ «Оскар Агро», затвердженої виконуючим обов'язки директора ТОВ «Оскар Агро» Правилом О.В., якою встановлено його функціональні обов'язки, права та відповідальність (а.с.77-80).

Також з матеріалів справи вбачається, що приписом Держпраці Управління Держпраці у Чернігівській області №25-05-013/0756-0489 від 04.12.2017 року порушень законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ТОВ «Оскар Агро» відносно ОСОБА_2 не виявлено (а.с.69-72).

Частинами 1 та 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 4 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.

За правилами ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Пунктом 1, 4 Розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998р., визначено, що направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником (направлення у відрядження державного службовця здійснюється керівником державної служби) і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник строку й мети відрядження. За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. За відсутності наказу добові витрати не виплачуються.

За змістом ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Частиною 3 ст. 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 цього Закону).

Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Такий правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395 цс 16 та від 6 грудня 2017 року у справі №6-331 цс 17.

В матеріалах справи відсутні накази (розпорядження) про службові відрядження позивача протягом терміну виконання ним своїх посадових обов'язків та останнім не підтверджено факт допуску його до роботи з 25.09.2017 року.

02 листопада 2017 року позивача було звільнено за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, відповідно до власноручно поданої заяви.

При звільненні було дотримано вимога щодо виплати заробітної плати та компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки належної працівнику за відпрацьований період у розмірі 11 926 грн. 45 коп.

Місцевим судом встановлено та відповідає матеріалам справи те, що оклад ОСОБА_2, складав 8000 грн. на місяць.

Позивач працював на підприємстві з 11.10.2017 по 02.11.2017, що складає 23 дні, тобто менше ніж один місяць.

Представник відповідача адвокат Креховецький Р.Є. пояснив, що надбавка до зарплати отриманої ОСОБА_2 у розмірі 3 926 грн. 40 коп., виплачена як компенсація за невикористану відпустку. Відповідно ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівнику щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Тобто за кожен місяць нараховується не менше ніж 2 дні відпустки.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає, адже ТОВ «Оскар Агро» повністю здійснило виплату заробітної плати згідно посадових окладів, тобто право позивача порушено не було.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було враховано математичних розрахунків суми заборгованості, колегія суддів сприймає критично, адже судом враховано, що відповідач відповідно до матеріалів справи розрахувався з позивачем, тому розрахунок представлений в позовній заяві на розгляд справи жодним чином не впливає, адже заборгованість по виплаті заробітної плати відсутня, а тому не може бути стягнутий і середній заробіток за весь час затримки.

Стосовно доводів про порушення норм процесуального права колегія суддів зазначає, що згідно ст. 274 ЦПК України справи, що виникають з трудових відносин розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційноїінстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи приходить до висновку, що відсутні докази, які б дали підставу зробити однозначний висновок про те, що вказані позивачем обставини та докази безумовно свідчили про на підтвердження фактів та обставин викладених у позовній заяві, а тому приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи апелянта про те, що при викладених обставинах, колегія суддів не приймає, оскільки є формальними та не спростовують встановлені судом першої інстанції обставини про недоведеність позовних вимог.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: