ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3439/19 Справа № 182/6563/17 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі -Міністерство внутрішніх справ України, прокуратура Дніпропетровської області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Тихомировим І.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 грудня 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 15 серпня 2013 року старшим слідчим слідчого відділення Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 367 КК України у кримінальному провадженні № 0006224.

10 жовтня 2013 року прокурор Нікопольської міжрайонної прокуратури звернувся з клопотанням до Нікопольського міжрайонного прокурора про продовження строку досудового розслідування справи до 15 листопада 2013 року, але в порушення ч. 3 ст. 295 КПК України не надав йому та його захисникові копію вказаного клопотання, що позбавило їх права на подання письмових заперечень.

14 листопада 2013 року старшим слідчим СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області позивачу було повідомлено про зміну підозри у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 367 КК України та повідомлено про підозру у скоєнні службової недбалості, відповідальність за яку передбачено частинами 1, 2 ст. 367 КК України. Того ж дня йому було повідомлено про закінчення досудового розслідування кримінального провадження № 0006224 та вручено обвинувальний акт, після чого справу спрямовано до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року у справі № 182/10564/13-к обвинувальний акт за кримінальним провадженням № 0006224 повернуто прокурору у зв'язку з його невідповідністю вимогам КПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року апеляційна скарга прокурора на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року відхилена.

В порушення ст.ст. 294, 295 КПК України старший слідчий СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області без вирішення питання про продовження строків, розслідував справу більше року.

31 серпня 2015 року старшим слідчим СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області складено новий обвинувальний акт, який затверджений старшим прокурором Нікопольської міжрайонної прокуратури по обвинуваченню позивача за частинами 1, 2 ст. 367 КК України.

04 квітня 2016 року та 02 грудня 2016 року прокурором Нікопольської місцевої прокуратури були підготовані нові обвинувальні акти по обвинуваченню позивача за ч. 2 ст. 367 КК України.

Вироком Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року, позивача визнано невинуватим у пред'явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України і виправдано у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Внаслідок протиправних дій слідчого та прокуратури він незаконно перебував під слідством та судом в період з 15 серпня 2013 року по 10 жовтня 2017 року.

Позивач вважає, що діями органу досудового розслідування, місцевою прокуратурою, судом йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок перебування під слідством та судом був порушений його життєвий ритм, нормальні зв'язки, його почали уникати знайомі та колишні колеги, через що він втратив звичайний нормальний настрій, здоровий сон, став відчувати постійну пригніченість, знервованість та напруженість, перебував у стані постійного стресу, тобто був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя. До того ж, значно погіршився стан його здоров'я, 15 червня 2016 року йому було встановлено другу групу інвалідності, він перебуває на «Д» обліку з діагнозом «Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз». Позивач неодноразово звертався до лікарів у зв'язку з погіршенням загального стану здоров'я, перебував на обстеженні у відділенні чорнобильського контингенту в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова, оскільки є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та постраждалим від її наслідків (категорія 1).

Крім того, позивач зазначає, що його перебування під кримінальним переслідуванням, спровокувало поширення стосовно нього неправдивої інформації, яка використовувалася з метою тиску на нього та членів його сім'ї, їх переслідування за правомірні дії при виконанні службових обов'язків. З цих підстав позивач разом з дружиною були вимушені змінити місце свого постійного проживання, що потягло за собою моральні страждання та значні матеріальні збитки, які полягали в необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, тому йому було завдано істотної моральної шкоди, яку він оцінює в 186 150,00 грн. та просив її стягнути на свою користь.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 186 150,00 грн.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема вважає, що висновок суду про стягнення коштів з Казначейської служби, як юридичного органу, є невірним, оскільки в такому випадку кошти підлягають стягненню з Держави шляхом списання коштів Казначейством з державного бюджету.

Крім того зазначає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає засадам виваженості та справедливості.

Також вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності з 01 січня 2017 року, де вказано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

На думку представника Державної казначейської служби України суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру.

В відзиві на апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби, прокуратура Дніпропетровської області зазначає, що рішення суду законне та обґрунтоване, прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга є необґрунтована та безпідставна.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву прокуратури Дніпропетровської області на апеляційну скаргу Державної казначейської служби, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15 серпня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про відкриття кримінального провадження за № 0006224 стосовно ОСОБА_1 за правовою кваліфікацією ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, якщо воно спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам.

15 серпня 2013 року старшим слідчим слідчого відділення Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України у кримінальному провадженні № 0006224.

14 листопада 2013 року старшим слідчим СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області позивачу було повідомлено про зміну підозри у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1,2 ст. 367 КК України та повідомлено про підозру у скоєнні службової недбалості, відповідальність за яку передбачено частинами 1, 2 ст. 367 КК України (а.с. 22-30).

14 листопада 2013 року позивачу було повідомлено про закінчення досудового розслідування кримінального провадження № 0006224 та вручено обвинувальний акт від 14 листопада 2013 року, затверджений прокурором Нікопольської міжрайонної прокуратури після чого справу направлено до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.22-31).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року у справі № 182/10564/13-к, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року обвинувальний акт за кримінальним провадженням № 0006224 відносно ОСОБА_1 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, за правовою кваліфікацією ч. 1, 2 ст. 367 КК України повернуто прокурору у зв'язку з його невідповідністю вимогам КПК України (а.с.135-149,150-152).

31 серпня 2015 року старшим слідчим СВ Нікопольського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровській області складено інший обвинувальний акт, затверджений старшим прокурором Нікопольської міжрайонної прокуратури по обвинуваченню позивача за частинами 1, 2 ст. 367 КК України (а.с.153-164).

04 квітня 2016 року та 02 грудня 2016 року прокурором Нікопольської місцевої прокуратури були підготовлені нові обвинувальні акти по обвинуваченню позивача за ч. 2 ст. 367 КК України (а.с.167-179).

Вироком Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року позивача ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред'явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України і виправдано у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання (а.с.8-16).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року, залишеною без змін Постановою Верховного суду від 20 вересня 2018 року, вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с.17-21, 129-132).

Вирок набув чинності 10 жовтня 2017 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством з 15 серпня 2013 року по 10 жовтня 2017 року, тобто 50 місяців.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Пунктами 1, 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 зазначеного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Підставами відповідальності за шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду є шкода, незаконні дії (рішення бездіяльність), причинний зв'язок між незаконними діями і шкодою. Наявність вини не вимагається.

При наявності заподіяння особі моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах встановлених цивільним законодавством, але не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням розумності та справедливості, як того вимагає ст. 23 ЦК України.

Встановивши, що вироком Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року позивача визнано невинуватим у пред'явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України і виправдано у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання, що позивач перебував під слідством та судом впродовж 50 місяців, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Положеннями ст. 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом..

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз'яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів досудового слідства відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Отже, діями органів досудового розслідування, прокуратури позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, що дає останньому право на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби в частині стягнення моральної шкоди саме з Державної казначейської служби.

Згідно із п. п. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди з відповідача, яке проводиться Державною казначейською службою України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст. ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України, є вірним.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня мінімальну заробітну плату у місячному розмірі установлено у розмірі 3 723 грн.

Тому, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством на час розгляду справи, який складає 3 723 гривні, розмір компенсації моральної шкоди становить 186 150,00 гривень, виходячи з наступного розрахунку 3723 грн. х 50 міс. = 186 150 грн.

Суд першої інстанції визначив розмір компенсації моральної шкоди в сумі 186 150,00 грн. з урахуванням вимог розумності, справедливості та врахував довготривалість моральних страждань позивача, їх глибину, виходячи з роз'яснень Постанов Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що внаслідок перебування позивача під слідством та судом був порушений його життєвий ритм, нормальні зв'язки, його почали уникати знайомі та колишні колеги, через що він втратив звичайний нормальний настрій, здоровий сон, став відчувати постійну пригніченість, знервованість та напруженість, перебував у стані постійного стресу, тобто був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя. Також значно погіршився стан його здоров'я, 15 червня 2016 року йому було встановлено другу групу інвалідності, позивач перебуває на «Д» обліку з діагнозом «Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз». Позивач неодноразово звертався до лікарів у зв'язку з погіршенням загального стану здоров'я.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що перебування позивача під слідством та судом, мали негативні наслідки і пов'язані з цим душевні та моральні страждання.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що судом першої інстанції не враховано норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності з 01 січня 2017 року, де вказано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень, є безпідставні, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічну за змістом позицію висловив Верховний Суд в своїй Постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження 61-22539ск18)

Частина 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року встановила, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Таким чином, положення цієї частини Закону стосуються застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини при обчисленні окладів, заробітної плати, інших виплат, пов'язаних з оплатою праці.

Вказівка в другому абзаці цієї частини про те, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень, підлягає застосуванню у взаємозв'язку з першим абзацом, в якому прямо зазначено, що вона не застосовується як розрахункова величина при нарахуванні виплат в порядку оплати праці (окладів, заробітної плати, інших виплат).

Так як предметом спору у даній справі є стягнення відшкодування в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не будь-яких виплат в порядку оплати праці, частина 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року на спірні правовідносини не поширюється.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: