Провадження № 22-ц/801/127/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 рокуСправа № 127/22865/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру та способу аліментів, які стягуються на утримання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Венгрин О. О., дата складання повного тексту рішення 22 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_6 про зміну розміру та способу аліментів, які стягуються на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який 04 липня 2006 року розірвано. Від шлюбу у них є повнолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і неповнолітня дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, неповнолітня дитина проживає з нею. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2009 року на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_8 з відповідача стягуються аліменти в розмірі 500,00 гривень, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

На теперішній час розмір аліментів, які стягуються з відповідача, є недостатнім для харчування, навчання, лікування та гармонійного розвитку дитини, аліментів не вистачає для задоволення елементарних потреб дитини. Мінімальний розмір аліментів на дитину на даний час зріс та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Виходячи з наведеного, положень статей 180-183, 192 СК України, ОСОБА_3 просила змінити розмір аліментів, що стягуються на утримання дитини ОСОБА_8, з 500 гривень, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на 1/4 частку заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2018 року позов задоволено.

Змінено розмір та спосіб аліментів, які стягуються на утримання неповнолітньої дитини:

стягнуто з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на утримання дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 вересня 2018 року і до досягнення повноліття.

Cтягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 704,80 грн. судового збору, а на користь ОСОБА_3 - 800,00 грн витрат на правничу допомогу.

Виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на утримання дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500,00 гривень, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виданий Ленінським районним судом м. Вінниці у виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2009 року (справа № 2-5954/09), відкликано виконаним станом на 11 вересня 2018 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що збільшення мінімального розміру аліментів суд визнає іншим випадком, передбаченим статтею 192 СК України, що є підставою для зміни розміру аліментів, тому позов підлягає задоволенню. Окрім того, стороною відповідача не заперечується можливість відповідача виплачувати аліменти у розмірі, що просить позивач (в розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), а заперечується наявність підстав для зміни розміру і способу стягнення аліментів.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що підставою для зміни розміру та способу стягнення аліментів позивач зазначала лише ту обставину, що в Україні змінився мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а сума присуджених до стягнення аліментів є замалою для забезпечення нормального розвитку дитини.

Однак, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

У зв'язку зі зміною мінімально гарантованого розміру аліментів у позивача виникло право на здійснення відповідного перерахунку присуджених раніше аліментів шляхом звернення до державного виконавця із відповідною заявою.

Позивачем не доведено, що в матеріальному стані відповідача відбулися зміни, які б давали підстави змінювати розмір аліментів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Сторони перебували у шлюбі, який 04 липня 2006 року розірвано /а.с. 7/.

Від шлюбу у сторін є дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає разом з матір'ю - позивачем, що підтверджується письмовими доказами: копією повторного свідоцтва про народження, копією довідки Окружного управління організації та державних послуг м. Альмерії. /а.с. 8, 11-12/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2009 року, справа № 2-5954-09, стягнуто з ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500,00 гривень, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 вересня 2009 року і до досягнення повноліття. /а.с.15/.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що збільшення мінімального розміру аліментів суд визнає іншим випадком, передбаченим статтею 192 СК України, що є підставою для зміни розміру аліментів, тому позов підлягає задоволенню.

Також суд врахував те, що стороною відповідача не заперечується можливість відповідача виплачувати аліменти у розмірі, що просить позивач (в розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), а заперечується наявність підстав для зміни розміру і способу стягнення аліментів.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову частково ґрунтується на нормах матеріального права, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України у п. 23 Постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звертав увагу судів, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням, або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов'язаний з'ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров'я.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановивши наявність підстав для зміни розміру аліментів, змінив розмір і спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2009 року, до ? частки доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що є необхідним для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Саме такий розмір, на думку апеляційного суду, буде відповідати інтересам дитини, враховуючи, що з 2009 року зросли споживчі ціни на продовольчі товари, одяг та комунальні послуги, а також те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, що дійсно можливо віднести до інших випадків, про що йдеться у статті 192 СК України.

При цьому позивачем доведено те, що майновий стан відповідача змінився, оскільки він перестав платити аліменти за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2009 року на іншу свою дитини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій виповнилося ІНФОРМАЦІЯ_5 року 18 років. Крім цього, у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначається, що він протягом 2016-2018 року здійснив перерахування позивачу аліментів на суму понад 40 000 гривень /а. с. 53/, що свідчить про можливість сплати ним аліментів у розмірі, який просить позивач.

В свою чергу, ОСОБА_6 всупереч частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надано доказів щодо його майнового стану та неможливості сплачувати аліменти на дитину у розмірі, який просить позивач або докази, що його стан здоров'я погіршився.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30 %).

Таким чином, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є самостійною правовою підставою для звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17.

Отже, аргументи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу, проте підстави, для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відсутні оскільки позивачем заявлено обґрунтовані вимоги в основній їх частині - збільшення аліментів шляхом їх зміни з 500 гривень на ? частину від його доходів, а мінімальний розмір - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини даного віку, є законодавчо визначеним розміром на момент ухвалення рішення судом, а тому обґрунтовано зазначений ним у резолютивній частині рішення відповідно до вимог позову та закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційні скарзі доводи суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 141, 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції. -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Підпис А. Ю. Зайцев

Судді Підпис О. С. Панасюк

Підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя А. Ю. Зайцев