КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року місто Київ.

Справа 759/17443/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4313/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року (у складі судді Ул'яновської О.В інформація щодо складання повного тексту судового рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про вселення,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просила суд вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю, а саме 2/3 частинами квартири АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надати ОСОБА_3 ключі від квартири для безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів в рівних частинах судовий збір на користь позивача.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що позивач відповідно до заповіту від 05.04.2011 успадкувала після свого батька 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 05.07.2012 є власником вказаної частки, також у даній квартирі проживає ОСОБА_2 яка разом із ОСОБА_4, який також проживає у спірній квартирі без будь-яких правових підстав, чинять перешкоди у її користуванні, внаслідок чого позивач не може у добровільному порядку визначити порядок користування квартирою та належним чином утримувати її.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю, а саме 2/3 частинами квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надати ОСОБА_3 ключі від квартири для безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням, 30 січня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просили його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В скарзі вказували на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм права і підлягає скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Судом було прийнято позовну заяву та відкрито провадження до неналежного відповідача. В порушення ст. 221 ЦПК України в судовому засіданні, яке відбулося 29.10.2018 року, позивачу не було роз'яснене його право про заміни неналежного відповідача (а.с.118 зворот 16:09), а тому судовим рішенням вирішене питання про права і обов'язки особи, яка до спору між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не мала відношення. На а.с.24 міститься копія витягу з Державного реєстру про реєстрацію прав власності від 10.03.2014 року, в якому зазначається, що 1/3 частина спірної квартири подарована ОСОБА_4. Позивач, яка неодноразово зверталася до суду з приводу вселення, визначення порядку користування квартирою (справи № 759/10047/16-ц, 761/15176/13-ц, 759/17737/13-ц), була обізнана щодо того, що 1/3 частина спірної квартири належить ОСОБА_4 Тому вона мала повідомити суд про те, що позов поданий до неналежного відповідача, бо ОСОБА_2, не є власником або співвласником спірної квартири, саме тому вона не наділена правами та обов'язками власника спірного житла.

Стороною відповідача неодноразово було заявлено в судовому засіданні, що ОСОБА_2 є інвалідом першої групи, тому вона позбавлена можливості чинити перешкоди у вселенні.

Судом невірно застосовано норму п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України в частині зупинення розгляду справи в разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного судочинства. На порушення зазначених вимог процесуального права судом під час ухвалення оскаржуваного рішення не зібрано доказів , які б дозволяли встановити обставини, які є предметом судового розгляду.

Суд порушив вимоги ст.18 ЦПК України щодо обов'язковості судових рішень, що набрали законної сили. На а.с. 110 міститься копія Ухвали Святошинського районного суду від 03.02.2014 року у справі № 759/17737/13-ц про заборону вчиняти будь-які дії зі спадковим майном, яка не оскаржувалася позивачем та набрала законної сили.

Відповідачем до матеріалів справи долучено Ухвалу ВССУ про відкриття провадження за касаційною скаргою представників ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_6.у зазначеній справі, по якій остаточне рішення ще не винесене, а тому суд під час розгляду справи, рішення за якою оскаржується, не міг надати оцінки щодо правомірності визначення процесуального статусу ОСОБА_2 та винести рішення про вселення - тобто не виконати судове рішення від 03.02.2014 року, - а також вирішити питання щодо процесуальних прав та обов'язків ОСОБА_2Таким чином, судом порушено вимоги ч.5 ст.254 ЦПК України.

Оскільки судом порушено вимоги ст. 18 ЦПК України, ним порушено і вимоги закону прямої дії -п.9 ч.З ст 129 та с.129-1 Конституції Українив частині обов'язковості судових рішень.

На заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 (а.с. 119 зворот 16:51:43) надсилати всі процесуальні документи, що винесено поза межами судового засідання, за місцем фактичного проживання, суд відмовив. Таким чином, з боку суду порушено вимоги ч.3 ст.272 та ч.4 с.128 ЦПК України. З огляду на повідомлення суду щодо безпорадності стану відповідача така позиція суду порушує право відповідача ОСОБА_2 на доступ до правосуддя, гарантоване ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Європейської Конвенції прав та основоположних свобод людини, що ратифікована Україною.

В порушення ст. 272 ЦПК України ні апелянт ні довіритель не отримали оскаржуваного рішення.

У відзиві ОСОБА_3 просила залишити рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - без задоволення.

Вказувала, що твердження про те, що позовну заяву подано до неналежного відповідача не відповідають дійсності, так як відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.07.2012 року та згідно Свідоцтва на житло від 14.09.1993 року власниками квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (Свідоцтва наявні в матеріалах справи).

Крім того, представник Відповідача помилково вважає, що майно, а саме : квартира АДРЕСА_1 знята з арешту до моменту укладення договору дарування.

Прошу суд звернути увагу, що ухвалою від 03.02.2014р. по справі №759/17737/13 Святошинським районним судом м. Києва накладено арешт на все майно до моменту вирішення порушеного питання, а договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено 10.03.2014р. - в той час коли вся квартира знаходиться під арештом.

Також, звертаю увагу суду на те, що виділення меж в натурі не здійснювалось, а тому ОСОБА_2 не мала законних підстав вчиняти будь які дії по зміні права власника до моменту прийняття рішення ВСУ та до моменту зняття арешту з спірного майна.

В апеляційній скарзі також зазначено, що судом першої інстанції невірно застосовано норму п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України в частині зупинення розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного судочинства.

Справа № 759/17737/13 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині станом на 15.02.2019р. розглядається ВСУ та не має жодного відношення до даної справи № 759/17443/17 про вселення, так як судом першої інстанції розглядалась позовна заява про вселення до помешкання розташованого за адресою : АДРЕСА_1, успадкованого відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.07.2012р., спадкова справа № 44/12, зареєстрованого в реєстрі за № 6-1739, а не про виділення частки із спільного майна в натурі між власниками. (Свідоцтво про право на спадщину наявне в матеріалах справи).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не порушив п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України.

Також, позивач вказувала, що представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_1 відомо щодо наявності рішення Апеляційного суду м. Києва по справі № 759/17737/13-ц від 06.07.2016 року, яким скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Наталії Іванівни про визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником 2/3 частин спірної квартири, а тому вона має право користуватися нею, а відповідачі перешкоджають позивачу в користуванні її власністю .

Колегія суддів з таким висновком в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину /6-1739/ від 05.07.2012 виданого державним нотаріусом Дванадцятої КДНК (а.с. 5, 6).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі позивач успадкувала від свого батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 2/3 частини спірної квартири (а.с. 7).

ОСОБА_8 та членам його сім'ї спірна квартира належала згідно Свідоцтва на праві власності від 14.09.1998 виданого Ленінградською РДА м. Києва (а.с. 8).

Згідно технічного паспорту від 19.01.2012 спірна квартира є посімейного заселення та складається із трьох кімнат житловою площею 39,7 кв.м та загальною площею 57,1 кв.м (а.с. 9-11).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування (а.с. 24).

Згідно висновку ст. дільничого ІП Святошинського УП ГУ НП у м. Києві Предоляк В.В. встановлено, що 21.05.2016 ОСОБА_3 звернулася по АДРЕСА_2 та повідомила, що її не допускають до помешкання АДРЕСА_1, де вона є спадкоємицею 2/3 частини квартири, також було встановлено, що конфлікт виник з даного приводу між нею та іншими співвласниками та мешканцями і сусідами даної квартири ОСОБА_2, 1924 року народження та ОСОБА_4, 1949 року народження (а.с. 59).

Також згідно листа НП України ДПП УПП у м. Києві 17.07.2018 зареєстровано повідомлення в журналі єдиного обліку Святошинського УП ГУНП у м. Києві за №58425 від ОСОБА_3 згідно якого заявниця у присутності поліцейських неодноразово стукала та дзвонила у двері спірної квартири, проте жінка, що знаходилася у квартирі відмовилася відчиняти двері, внаслідок чого виник конфлікт, який є приватним (а.с. 70).

Судом встановлено, що у позивача право власності на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідачі не допускають позивача до квартири, не надають їй ключі від вхідних дверей, чим вчиняють їй перешкоди в користуванні її власністю.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими, щодо відповідача ОСОБА_4 є доведеними, а висновки суду, з приводу вирішення спору до вказаної особи відповідають обставинам справи та вимогам Закону.

Рішення суду відповідачем ОСОБА_4 не оскаржено.

Разом з тим, обставини справи, які суд вважав встановленими, в частині вчинення відповідачкою ОСОБА_2 перешкод позивачу у користуванні її власністю, - є недоведеними.

Так, ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, а проживає в ній з дозволу її сина ОСОБА_4. який здійснює за нею догляд.

З наданих позивачем до суду висновків та листів поліції, не вбачається, що саме відповідачка ОСОБА_2 вчиняла перешкоди позивачу в доступі до квартири.

Висновку про наявність конфлікту між позивачем та сусідкою ОСОБА_2 недостатньо для висновку про вчинення останньою перешкод у користуванні власністю.

Відповідачка ОСОБА_2 є інвалідом першої групи та потребує стороннього догляду, що підтверджується медичними документами. Відповідач ОСОБА_4 пояснив суду, що остання не може пересуватись вільно по квартирі без сторонньої допомоги.

Вказані пояснення позивачем не спростовані.

Таким чином, з огляду на те, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, та позивачем не доведено, що остання вчинили дії, які перешкоджали позивачу у доступі до квартири, правових підстав для висновку, що саме вказана особа порушує права позивача у суду не було.

Зобов'язуючи ОСОБА_2 надати позивачу ключі від спірної квартири, суд фактично зобов'язав особу, надати ключі від квартири, яка їй станом на час вирішення спору районним судом не належала. Тобто, суд ухвалив рішення в цій частині, яке є не виконуваним.

За таких обставин, та враховуючи вимоги ст. 376 ЦПК України, те, що обставини справи, які суд вважав встановленими з приводу вирішення заявлених вимог до ОСОБА_2 є недоведеними, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_2

Стосовно доводів скарги про те, що суд не мав право розглядати спір до завершення розгляду Верховним Судом, касаційної скарги в справі де ОСОБА_2 доводить своє право на обов'язкову частку, то вказані доводи колегія суддів не приймає, оскільки рішенням апеляційного суду в позові ОСОБА_2 відмовлено, а ЦПК України не передбачено обов'язок суду зупиняти провадження до вирішення справи Верховними Судом.

Законної сили рішення апеляційного суду набуває з часу його ухвалення апеляційним судом. Доказів про те, що Верховний Суд зупинив виконання рішення апеляційного суду матеріали справи не містять.

В іншій частині, а саме: в частині вселення позивача до спірної квартири, а також зобов'язання ОСОБА_4 не чинити позивачу перешкоди та надати ключі від спірної квартири апеляційним судом не переглядалось, так як відповідачем ОСОБА_4 не оскаржено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТ АНОВИВ :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні власністю та зобов'язання надати ключі від квартири АДРЕСА_1, - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 07 березня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

Іванченко М.М.