Справа № 159/5186/19
Провадження № 2/159/1326/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Ковель Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судових засідань Щесюк Н.Й.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному (усному) провадженні в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач 10.09.19 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю у житловому приміщенні без поважної причини понад 1 р.. Обгрунтовує свої вимоги тим, що вона є власником Ѕ житлового будинку по АДРЕСА_2 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , подарованої їй ОСОБА_3. У цій квартирі вона проживає з дитиною - сином ОСОБА_4 , 13 р. н., бабусею - ОСОБА_3. Відповідач як колишній чоловік значиться проживаючим, але, фактично, там не проживає. Відповідач як чоловік більше року не проживає у спірній квартирі, залишив сім`ю у серпні 2018 р., його особистих речей у цій квартирі немає. Востаннє відповідач приходив у спірну квартиру привітати сина зі святом 19.12.18 р.. Так як відповідач залишив сім`ю, вона з ним розлучилась та стягує з нього аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Відповідач не бере участі у оплату комунпослуг за спірну квартиру. Вона не має можливості оформити субсидію на оплату комунпослуг, так як відповідач не працює, має несталий доход, та, припускає, має за кордоном іншу сім`ю. Покликаючись на постанову КМ України від 27.04.18 р. № 329 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.16 р. № 1 022», зазначає, що надати довідку про свій доход чи підтвердити свій доход іншим чином відповідач не має змоги та бажання. Це порушує її права. Відповідач не з`являється по місцю свого проживання, хоча перешкод до цього немає; станом житла не цікавиться. Необхідні ремонтні роботи виконує вона. Покликаючись на ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 29 ЦК України, зазначає, що її неодноразові звернення до відповідача з проханням знятись з реєстрації з місця реєстрації його місця проживання, проігноровані. Це є порушенням її прав власника. Покликаючись на ст. 72 ЖК України, ст. ст. 319, 16 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМ України від 02.03.16 р. № 207, просить позов задовольнити.

За ухвалою судді від 12.09.19 р. позовну заяву було залишено без руху.

26.09.19 р. позивачем було виправлено недоліки позовної заяви.

Провадження у справі було відкрито за ухвалою суду від 24.10.19 р..

Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів відповідачеві було надіслано у встановленому законом порядку за адресою, вказаною у повідомленні підрозділу У ДМС України у Волинській області: АДРЕСА_1.

За станом на 22.11.19 р. відповідач не подав до суду відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явився, хоча належно повідомлений. Про причини неявки суду не повідомив.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності особи, яка не з`явилась.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є, зокрема, квартира, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Позивач зареєстрована у буд. АДРЕСА_2 , а не у кв. АДРЕСА_1 , як про це вона стверджує у позовній заяві.

Наведене вище стверджується копією паспорта позивача.

Суд відкидає як неналежний доказ копії тексту на 2 - х аркушах, що містять графічні та цифрові дані, так як хоча позивач стверджує, що це - копії аркушів будинкової книги, але суд зауважує, що належно виготовлена копія документа має містити назву документа і текст його має бути читабельним, чого у даному випадку не дотримано

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ст. 391 ЦК України декларує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до копії договору дарування частки житлового будинку від 25.03.19 р., позивач прийняла у власність Ѕ частку вказаного вище будинку, а не квартиру АДРЕСА_1 , і є власником не квартири АДРЕСА_1 , як про це вона вказує у своїй позовній заяві, а частки житлового будинку АДРЕСА_2 .

Такий висновок суду підтверджується і копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 160 818 994 від 25.03.19 р..

Таким чином співвласницею буд. АДРЕСА_2 позивач стала лише 25.03.19 р. і тому її твердження, що відповідач, будучи відсутнім по місцю реєстрації свого місця проживання більше року порушує її права як власника, суд оцінює критично. Правовідносини, що мали місце з приводу користуванням житловою площею у буд. АДРЕСА_2 в період до 25.03.19 р., складались та існували не між сторонами, а між відповідачаем та поперешнім власником цього будинку (частини будинку).

Відповідно до копії рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 24.07.19 р. у цивільній справі № 159/2 720/19 провадження 3 2/159/943/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб сторін було розірвано у судовому порядку.

Таким чином колишнім членом сім`ї позивача відповідач став не раніше 24.08.19 р., а тому суд вважає, що позивач не має також підстав для твердження, що відповідач як колишній член її сім`ї, будучи відсутнім по місцю реєстрації свого місця проживання більше року, порушує її права як власника. І такі доводи позивача суд до уваги не приймає.

За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за тимчасово відсутніми громадянам, членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним.

Однак це це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції про права людини та основоположні свободи чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Тому суд вважає, що позивачем як власницею частки у вказаному вище житловому будинку, де відповідач є зареєстрованим проживаючим, не доведено того, що за станом на дату звернення з розглядуваним позовом до суду - 10.09.19 р. - відповідач понад один рік був відсутній без пованих причин у належному їй на праві власності лише з 29.03.19 р. житлі.

Тому позов слід визнати передчасним та відмовити у його задоволенні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 262, 263 - 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, ч. 1 ст. 383, ст. ст. 391, 405 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , і. н. НОМЕР_2 , прож. за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , прож. за адресою: АДРЕСА_1 .

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення суду складено 29.11.19 р..