Справа №173/2037/19
Провадження №2/173/1077/2019
Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області
В складі: головуючого - судді Петрюк Т.М.
При секретареві - Рудовій Л.В.
За участю: позивача - ОСОБА_2
Розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням
15.08.2019 року до суду звернулася позивач ОСОБА_2 , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача ОСОБА_3 третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області.
06.09.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.
09.09.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 04 листопада 2019 року.
04.11.2019 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 04.11.2019 року
Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.
04.11.2019 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення
Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 26.04.2002 року згідно договору дарування вона набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1
В її домоволодінні зареєстровані: вона, її чоловік - ОСОБА_4 , її свекруха - ОСОБА_5 і племінник її чоловік - ОСОБА_3
ОСОБА_3 був зареєстрований у належному їй будинку 18.12.2008 року, що підтверджується даними домової книги. Однак відповідач у належному їй будинку не проживає і ніколи не проживав.
Реєстрація відповідача у належному їй будинку створює перешкоди у користуванні ним, так як вона змушена сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню будинку з урахуванням реєстрації відповідача, також не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Самостійно зняти відповідача з реєстраційного обліку вона не має можливості так як для цього необхідна особиста присутність відповідача, що й стало підставою звернення до суду.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що відповідач у належному їй будинку ніколи не проживав, йому потрібна була лише реєстрація, для вирішення особистих питань. Так як відповідач є родичем її чоловіка вона зареєструвала його у належному їй будинку. Після реєстрації відповідач виїхав до м. Києва і на даний час зв`язок з ним втрачений.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на офіційному сайті судової влади. В судове засідання не з`явився. Відзиву на позовну заяву не подав.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору , представник Верхньодніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Проти задоволення позовних вимог заперечень не має.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.
Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності , а саме користування житлом.
Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Листопад О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1021, що підтверджується копією договору.
В зазначеному вище будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується даними домової книги і адресною довідкою. Відповідач був зареєстрований у належному позивачеві будинку як член сім`ї позивача, оскільки є родичем чоловіка позивача.
Позивач зазначає, що відповідач не проживає в належному їй будинку з моменту реєстрації, тобто з 18.12.2008 року. Даний факт підтверджується актом депутата Верхньодніпровської міської ради від 12 серпня 2019 року, в якому вказується, що ОСОБА_3 , ніколи не проживав в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а проживає в м. Києві. Факт не проживання ОСОБА_3 , за вказаною адресою підтверджується сусідами.
Таким чином факт не проживання відповідача в вищезазначеному домоволодінні з грудня 2008 року знайшов своє підтвердження, наданими суду доказами, які є допустимими і належними.
Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача в будинку позивача протягом одного року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачеві житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання в належному позивачеві будинку, наміру користуватись ним, відповідач суду не надав.
Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..
У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.
Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідачем не надано доказів і того, що позивач чи інші особи створювали йому перешкоди у користуванні зазначеним вище житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідач не мав і не має наміру проживати у будинку позивача та користуватись ним.
За даних обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .
Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Таким чином, судом встановлено, що реєстрація відповідача без проживання та користування у належному позивачу житловому приміщенні порушує право приватної власності позивача на зазначене житлове приміщення.
Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином рішення суду про визнання ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб, тобто на Верхньодніпровську міську раду.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.
Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням - задовольнити
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1
Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 , понесені судові витрати в сумі 768.40 грн., за сплачений судовий збір.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем та/або подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення та/або апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги та/або заяви про перегляд заочного рішення, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги та/або заяви про перегляд заочного рішення, залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 10.11.2019 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 18.11.2019 року

Оприлюднене 18.11.2019 року

Рішення набирає законної сили 11.12.2019 року