ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8238/19 Справа № 174/178/17 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль в порядку набувальної давності, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю (а.с. 3-4).

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року здійснено заміну відповідача з Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на ОСОБА_2 (а.с. 109-110).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 10.02.1999 року позивачем був укладений договір купівлі продажу № 32, відповідно до якого він отримав у власність автостоянку розміром 2193,00 кв.м., розташовану у АДРЕСА_1 . На зазначеній ділянці ним проводиться господарська діяльність з лютого 1999 року, у вигляді надання послуг зі зберігання транспортних засобів на платній основі. Громадянин ОСОБА_2 , неодноразово залишав на зазначеній стоянці належний йому автомобіль DAEWOO LANOS, легковий седан-в, номер шасі НОМЕР_1 , 1998 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 на умовах договору збереження. Однак 23.02.2006 року, ОСОБА_2 вищезазначений автомобіль зі стоянки не забрав та він залишився зберігатися на стоянці. В березні 2006 року позивач дізнався, що 23.02.2006 року ОСОБА_2 , який проживав по АДРЕСА_2 помер. Після його смерті жоден за спадкоємців ОСОБА_2 до нього стосовно автомобіля DAEWOO LANOS не звертався та він прийняв зазначений автомобіль в своє володіння. Таким чином з 23.02.2006 року і до часу подання позову до суду позивач відкрито володіє автомобілем DAEWOO LANOS, який має статус безхазяйного майна.

Просив визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на транспортний засіб у вигляді автомобіля DAEWOO LANOS, легковий седан-в, номер шасі НОМЕР_1 , 1998 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 .

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 197-202/.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 206-210/.

ОСОБА_3 своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористався.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції своє рішення обгрунтував тим, що позивачем не доведені підстави, передбачені вказаними вище нормами права для набуття права власності на рухоме майно, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності в нього правових підстав щодо володіння спірним рухомим майном, а відповідно й наявності добросовісності та безтитульності такого володіння.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно з п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова) відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Пунктом 66 Постанови Великої Палати ВС від 14.05.2019 року (Справа № 910/17274/17) визначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Як визначено в п. 46 зазначеної постанови ВСУ, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п. 55 Постанови Великої Палати ВС від 14.05.2019 року (Справа № 910/17274/17).

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник (п. 56 Постанови Великої Палати ВС від 14.05.2019 року (Справа № 910/17274/17)).

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилася спадщина на наступне спадкове майно: частину квартири, банківський вклад та автомобіль, яка була прийнята спадкоємцем відповідачем ОСОБА_3 на підставі заяви від 17.04.2006 р. (а.с. 94), однак дане майно, в тому числі автомобіль DAEWOO LANOS, легковий седан-в, номер шасі НОМЕР_1 , 1998 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , не були перереєстровані на ім`я відповідача ОСОБА_3

Вказаний автомобіль на підставі договору збереження, укладеного між позивачем та померлим ОСОБА_3 зберігався на автостоянці, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , що сторонами не заперечується, та після смерті ОСОБА_3 автомобіль продовжував знаходитися на вказаній стоянці, а власник цього майна не міг пред`явити вимоги про його повернення, так як помер, тому до даних правовідносин не може бути застосовані вимоги ч. 3 ст. 344 ЦК України, на чому наполягає сторона позивача. Належне переоформлення спадщини за законом не обмежено будь-якими строками.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний щодо того, що майно належить іншій особі, та після смерті ОСОБА_3 знав про наявність спадкоємців, а тому на момент заволодіння цим майном не міг вважати його своїм, тому володіння позивача автомобілем не може бути визнано добросовісним в розумінні вимог ст. 344 ЦК України, оскільки добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння чужим майном, а обставини, у зв`язку із якими виникло володіння чужою річчю, не повинні давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Крім того, ОСОБА_1 володів даним майном на підставі договору зберігання, укладеного з власником цього майна, а тому його володіння автомобілем не можна вважати безтитульним, що виключає можливість набуття цього майна за набувальною давністю так як позивач володіє даним майном не як власник.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно позиції представника відповідача ОСОБА_4 щодо визнання позову та прийшов до вірного висновку щодо її не прийняття, оскільки позиція представника відповідача не мотивована та суперечить закону, обставинам справи, а також інтересам особи, яку він представляє, так як сам відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував, мотивуючи тим, що він є спадкоємцем цього майна і бажає розпоряджатись ним на власний розсуд, а саме передати його ОСОБА_4 , що є його законним правом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров