Провадження № 22-ц/812/102/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

третьої особи - Біцюк Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Бобровою І.В., вступна та резолютивна частини проголошені о 14 год. 53 хв., дата складання повного тексту не відома, у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є., про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А

15 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_7 Через деякий час після його смерті їй стало відомо, що 11 травня 2006 року він склав заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Біцюк Т.Є., яким все належне йому на день смерті майно заповів ОСОБА_4

Вважає, що даний заповіт складено під впливом тяжких обставин та на вкрай невідних для нього умовах. Оскільки у 2005 році батько переніс хворобу, після якої був прикутий до ліжка та самостійно здійснювати за собою догляд не міг. Крім того, її мати, також потребувала сторонньої допомоги, так як сама хворіла, і надавати догляд ОСОБА_7 можливості не мала. З 2001 року позивач проживала за іншою адресою та надавати допомогу батькам не могла, в той час, коли ОСОБА_4 проживала разом з її батьками та безоплатно надавати допомогу відмовлялась, тому ОСОБА_7 змушений був скласти заповіт на ім'я відповідачки.

Враховуючи викладене, позивач просила визнати заповіт ОСОБА_7, складений 11 травня 2006 року, посвідчений нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Біцюк Т.Є. недійсним, як такий, що складено під впливом тяжких обставин та на вкрай не вигідних для нього умовах.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2018 року до участі в справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що в силу ст.81 ЦПК України позивачем не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження того, що оспорюваний заповіт ОСОБА_7 складено під впливом тяжкої для нього обставин і на вкрай невигідних умовах.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції та порушення судом норм матеріального права просила його скасувати та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Зокрема зазначала, що жодний письмовий доказ наданий стороною позивача в тексті рішення не відображений, мотивів їх відхилення не викладено.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, прийняте з вивчення доказів та з'ясуванням всіх обставин справи, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У суді апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення.

Відповідач та її представник, третя особа Біцюк Т.Є. апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем належними, допустимими та достатніми доказами складання заповіту ОСОБА_7 під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 є рідними сестрами. Проте, ОСОБА_2 згідно свідоцтва про усиновлення №19 від 21 квітня 1967 року була усиновлена ОСОБА_7 та ОСОБА_8 До заміжжя та після розлучення позивач, проживала з батьками за адресою: АДРЕСА_1.

Сторонами не оспорюється та підтверджується матеріалами справи, що через постійні сварки з батьками та за попередньою домовленістю подружжя ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, остання у 2001 році переїхала до помешкання ОСОБА_4

А та в свою чергу, з метою догляду за подружжям ОСОБА_8, з цього часу стала проживати з ними за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.27-28,29).

ОСОБА_7 на підставі договору про право забудови №9508 від 14 липня 1960 року, посвідченого Другою Миколаївською нотаріальною конторою належав житловий будинок по АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.150, 151-154,155).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його дружина ОСОБА_8

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2013 року за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 на ? частку вищевказаного житлового будинку ( т.1 а.с.156,157,158,161).

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Стаття 1235 ЦК України, визначає, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Згідно ст.1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт.

11 травня 2006 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Біцюк Т.Є., було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №3-327 заповіт, яким все своє майно ОСОБА_7 заповів ОСОБА_4 ( т.1 а.с.142).

Зі змісту оскаржуваного заповіту вбачається, що його було записано нотаріусом зі слів заповідача ОСОБА_7, прочитано ним вголос і власноруч підписано. У зв'язку з хворобою ОСОБА_7, заповіт посвідчено у нього вдома за адресою: АДРЕСА_1, що підтвердила у суді апеляційної інстанції третя особа. Крім того, зазначила, що якби стан здоров'я ОСОБА_7 дійсно був тяжким, то такий заповіт нею не було б посвідчено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с.14).

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно.

02 вересня 2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. почато спадкову справу №22/2016 р. щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, за заявою ОСОБА_4 як спадкоємця за заповітом ( а.с.130-170).

ОСОБА_2 в силу ст.1268 ЦПК України є такою, що прийняла спадщину, так як була зареєстрована із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до виписного епікризу у жовтні 2005 року ОСОБА_7 переніс гемерологічний інсульт, суттєвих відхилень по здоровю не мав, за винятком вад опорно-рухового апарату.

За висновком МСЕК від 15 травня 2006 року його визнано інвалідом 1 групи безстроково, потребував постійного стороннього догляду.

Пред'являючи позов про визнання недійсним вказаного заповіту, позивач, посилалася на те, що наявність тяжкої хвороби у заповідача потягло за собою складання спірного заповіту на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжкої обставини, якою була саме його хвороба та хвороба якого дружини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.19,23 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для кваліфікації правочину за ст.233 ЦК України необхідна наявність двох умов, а саме доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненням на вкрай невигідних умовах правочином.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України необхідно одночасно дві кваліфікуючі умови, а саме: вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, і вчинення правочину на вкрай невигідних умовах. При цьому сама по собі обставина, що ОСОБА_7 хворів, не міг самостійно пересувати та потребував постійної сторонньої допомоги не може бути підставою для визнання недійсним складеного 11 травня 2006 року ним заповіту на ім'я ОСОБА_9

Не може бути тяжкою обставниною і хвороба його дружини, на яку посилається у позові позивач, оскільки ОСОБА_8 хоча і мала захворювання серця, проте вона разом з ОСОБА_4 здійснювала догляд за чоловіком. Про що не заперечувала і позивач у суді апеляційної інстанції, вказавши проте, що вона приходила до батьків та допомогала матері доглядати батька. В той же час, ОСОБА_4 не змінила свого місця проживання і після того як захворів ОСОБА_7, продовжувала догляд за ним до дня його смерті.

Посвідчення заповіту за чотири дні до присвоєння ОСОБА_7 групи інвалідності взагалі немає ніякого відношення до складання заповіту, і не є свідченням тяжких обставин, які могли б, на думку позивач, вплинути на волевилення спадкодавця.

Крім того, позивачем так і не наведено на підтвердження кваліфікуючої обставини, вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, які саме умови заповіту були невигідними для ОСОБА_7 при його складанні, оскільки незрозуміло на яких вигідних умовах взагалі можливо скласти заповіт, якщо в будь-якому випадку після смерті спадкодавця, його майно переходить іншим особам.

Заповіт є одностороннім безоплатним правочином, спадкоємець, якого визначив заповідач, не має перед останнім будь-яких зобов'язань матеріального характеру, тому відсутня друга обов'язкова обставина - вкрай невигідні умови, наявність якої поряд з тяжкими обставинами є підставою визнання договору недійсним на підставах, передбачених ст. 233 ЦК.

Отже, як правильно вказав суд першої інстанції, позивачем та її представником не надано і в судовому засіданні не добуто доказів того, що ОСОБА_7 склав заповіт під впливом тяжкої обставини, а між його захворюванням та вчиненням правочину у вигляді заповіту є причинно-наслідковий зв'язок, який свідчить про його складання на вкрай невигідних умовах для заповідача та суперечив його інтересам. Такі вимоги ґрунтуються лише на припущеннях.

Не надано таких доказів і у суді апеляційної інстанції.

За такого, суд, з'ясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази, дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2, оскільки відсутні підстави, передбачені ст. 233 ЦК України, для визнання заповіту недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом дана невірна оцінка показанням свідків, третьої особи, є безпідставними, оскільки зводяться до власного вибіркового тлумачення цих пояснень з застосуванням цитат із рішень по спорам між цими сторонами, і не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про не відображення у тексті рішення письмових доказів не заслуговують на увагу, оскільки надані позивачем такі докази досліджені судом поряд з іншими доказами, і з їх врахуванням суд першої інстанції вважав недоведеними обставини на які посилалася позивач у позові для визнання заповіту недійсником.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції перевірив доводи і заперечення сторін та дослідив надані сторонами докази, яким дав правильну оцінку, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та регулюючий їх закон та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування з урахуванням предмету спора та доводів апеляційної скарги немає.

Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду, як законне і обґрунтоване - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 16 січня 2019 року.