Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 221/1839/15-ц

провадження № 61-214св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль»,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач -ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Мироненко І. П., Попової С. А., а також касаційну скаргу ОСОБА_2 на додаткову постанову Донецького апеляційного суду від 05 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Биліни Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що вона з 2003 року проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 24 листопада 2006 року по 04 вересня 2013 року в зареєстрованому шлюбі. За час спільного життя з відповідачем набули нерухоме та рухоме майно, яке не можуть добровільно поділити, тому просила визнати спільною сумісною власністю: квартиру АДРЕСА_1 ; прибудову до квартири; гараж загальною вартістю 200 000 грн; майно, яке знаходиться в цій квартирі, а саме: проведене і приєднане газове опалення вартістю 15 000 грн; вісім пластикових вікон вартістю 10 000 грн; нову покрівлю на будинку вартістю 10 000 грн; обшивку сайдингом вартістю 10 000 грн; кований паркан і ворота на подвір`ї вартістю 10 000 грн; дворову плитку вартістю 15 000 грн; обшивку стін і стелі квартири гіпсокартоном вартістю 15 000 грн; кахель у ванній та кухні вартістю 8 000 грн; камін вартістю 5 000 грн; душову кабіну вартістю 5 000 грн; унітаз вартістю 5 000 грн; ролети на гараж вартістю 10 000 грн; четверо кімнатних дверей в квартирі вартістю 6 000 грн; вхідні пластикові двері вартістю 5 000 грн; теплу підлогу і ламінат в квартирі вартістю 5 000 грн; комп`ютер вартістю 10 000 грн; легковий автомобіль RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 170 000 грн.

Ураховуючи викладене, просила поділити в натурі між ними все майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, збільшивши її частку до 67 % у зв`язку з тим, що з нею проживає четверо дітей, троє з яких малолітні, а саме: виділити відповідачу легковий автомобіль марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , гараж, ролети, комп`ютер, а їй квартиру АДРЕСА_1 із всім обладнанням та інвентарем в ній, прибудову до квартири, з виділом відповідної земельної ділянки для їхнього обслуговування і користування. В разі присудження їй грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно просила зобов`язати відповідача ОСОБА_3 попередньо внести всю відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що в період шлюбу ними було придбано майно, а саме: бойлер вартістю 3 000 грн; стінку - 6 000 грн; м`які меблі - 4 500 грн; телевізор - 2 500 грн; холодильник - 5 000грн; проведений ремонт у квартирі АДРЕСА_2 вартістю 20 500 грн.

Ураховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, просив визнати за ним право власності на Ѕ частину майна, виділивши йому бойлер та холодильник на загальну суму 7 000 грн, інше майно залишити ОСОБА_1 та стягнути з неї 12 500 грн як компенсацію за його частку, а також Ѕ частину сплаченого ним боргового зобов`язання за кредитним договором від 27 березня 2008 року в період з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2016 року в сумі 39 999,29 грн. Крім того, просив визнати особистою приватною власністю автомобіль марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , оскільки придбаний після припинення фактичних шлюбних відносин.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у складі головуючого-судді Мохова Є. І. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю сторін майно, а саме: меблі «Стінка», набір м`яких меблів, телевізор, холодильник. Визнано право власності по Ѕ частині майна, а саме: меблі «Стінка» вартістю 6 000 грн, набір м`яких меблів вартістю 4 500 грн, телевізор вартістю 2 500 грн, холодильник вартістю 5 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість Ѕ частини майна: меблів «Стінка», набору м`яких меблів, телевізора, холодильника у сумі 9 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину сплаченого ОСОБА_3 боргового зобов`язання за кредитним договором від 27 березня 2008 року в період з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2016 року у сумі 39 999,29 грн. Виключено з переліку спільної сумісної власності автомобіль марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на зазначений автомобіль. В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із відсутності передбачених законом підстав для збільшення частки позивача в спільному майні, а також недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів щодо придбання сторонами під час шлюбу будь-якого майна та його наявності в квартирі. Що стосується поділу нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 , прибудови до неї та гаража, то місцевий суд виходив із того, що зазначене майно не може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя, оскільки квартира отримана ОСОБА_3 у спадщину, а прибудова до неї та гараж побудовані після припинення сімейно-шлюбних відносин між сторонами та не узаконені.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що стінка, м`які меблі, холодильник та телевізор є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між сторонами в рівних частках. Однак оскільки вказане майно знаходиться у ОСОБА_1 , тому з неї необхідно стягнути на користь ОСОБА_3 половину його вартості. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову в частині поділу бойлера та коштів, витрачених на ремонт квартири АДРЕСА_2 , місцевий суд виходив із недоведеності позовних вимог. Крім того, оскільки кредит був отриманий ОСОБА_3 в період шлюбу та витрачений на сімейні потреби, однак виплачений ним після припинення сімейно-шлюбних відносин, а саме з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2016 року, тому половина сплачених ним коштів підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . Також суд першої інстанції дійшов висновку, що автомобіль марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 придбаний ОСОБА_3 після припинення сімейно-шлюбних відносин, що встановлено рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 вересня 2013 року, а тому є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між сторонами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 липня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна, встановленого в квартирі АДРЕСА_1 , а також ролет, встановлених на гаражі, та комп`ютера, а також в частині задоволення зустрічного позову про виключення автомобіля з переліку спільної сумісної власності та визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на автомобіль, скасовано, а рішення суду в іншій частині змінено. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на встановлені в квартирі АДРЕСА_1 майно, а саме: газове опалення вартістю 15 000 грн; вісім пластикових вікон вартістю 10 000 грн; нову покрівлю вартістю 10 000 грн; сайдинг вартістю 10 000 грн; кований паркан і ворота на подвір`ї вартістю 10 000 грн; дворову плитку вартістю 15 000 грн; гіпсокартон вартістю 15 000 грн; кахель у ванній та кухні вартістю 8 000 грн; камін вартістю 5 000 грн; душову кабіну вартістю 5 000 грн; унітаз вартістю 5 000 грн; четверо кімнатних дверей вартістю 6 000 грн; вхідні пластикові двері вартістю 5 000 грн та теплу підлогу і ламінат вартістю 5 000 грн на загальну суму 124 000 грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ролети, встановлені на гараж, вартістю 10 000 грн і комп`ютер вартістю 10 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини ремонту в квартирі АДРЕСА_1 в сумі 62 000 грн.; вартість Ѕ частини ролет та комп`ютера в сумі 10 000 грн. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право спільної власності на автомобіль марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , по 1/2 частці за кожним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на побутове майно: бойлер вартістю 3 000 грн, стінку вартістю 6 000 грн, холодильник вартістю 5 000 грн, м`які меблі вартістю 4 500 грн та телевізор вартістю 2 500 грн на загальну суму 21 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частини побутового майна в сумі 10 500 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 в частині виключення автомобіля марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , з переліку спільної сумісної власності та визнання за ним права особистої приватної власності на цей автомобіль - відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_1 про поділ майна, що встановлене в квартирі АДРЕСА_1 , встановлених на гаражі, та комп`ютера, а також в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про поділ побутового майна, апеляційний суд виходив із того, що оскільки сторони визнали вартість переліченого в позовах майна, фактично визнали його існування на момент поділу та придбання в період спільного сімейного проживання, тому позови в цих частинах підлягають задоволенню, а зазначене майно поділу. При цьому апеляційним судом враховано, що оскільки майно, яке просила поділити позивач ОСОБА_1 знаходиться в квартирі ОСОБА_3 , тому право власності на це майно, необхідно визнати за ним та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 половину вартості цього майна, а саме 72 000 грн. З тих самих підстав підлягає задоволенню і зустрічний позов ОСОБА_3 , оскільки встановивши, що вказане майно знаходиться у позивача ОСОБА_1 , то за нею необхідно визнати право власності на це майно та стягнути з неї на користь ОСОБА_3 половину вартості цього майна в сумі 10 500 грн. Також, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про виключення автомобіля зі спільного майна подружжя та визнання за ним права особистої приватної власності на зазначений автомобіль, апеляційний суд виходив із того, що висновок місцевого суду про те, що автомобіль марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знакНОМЕР_1 придбаний ОСОБА_3 після припинення сімейно-шлюбних відносин, що встановлено рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 вересня 2013 року, а тому є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу, є помилковим, оскільки вказане рішення ухвалювалося в заочному порядку, ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася та пояснень щодо часу припинення шлюбних відносин не надавала, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що шлюбні відносини між сторонами припинені після розірвання шлюбу, а тому автомобіль є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 звернулися до апеляційного суду з заявами про ухвалення додаткового рішення та просили стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 10 975,37 грн, з яких: 10 104,60 грн - добових, 845,35 грн - компенсація за відрив від звичайних занять, а на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8 530,19 грн, з яких: 934 грн - судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги, 6 895,80 грн - добові, 478,06 грн - компенсація за відрив від звичайних занять.

Додатковою постановою Донецького апеляційного суду від 05 вересня 2019 року заяви ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на сплату судового збору 241,43 грн та 300,13 грн компенсації за відрив від звичайних занять. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 570,98 грн в рахунок компенсації за відрив від звичайних занять. В іншій частині заяв ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 відмовлено.

При ухваленні додаткової постанови, апеляційний суд виходив із того, що при вирішенні спору не було вирішено питання про розподіл судових витрат, тому вони відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України підлягають розподілу пропорційно задоволених позовних вимог. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , на підставі частини другої статті 85 ЦПК України, компенсації за відрив від звичайних занять (час перебування у суді, враховуючи час на дорогу від місця проживання до місцевого чи апеляційного суду та на зворотній шлях) - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати та пропорційно задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_3 просить судове рішення апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, не враховуючи статей 213, 214 ЦПК України 2004 року, задовольнив частково позов ОСОБА_1 , посилаючись лише на заяви сторін про те, що вони згодні з вартістю майна, яке вказали в позовах, хоча ці заяви не долучались до справи і не були предметом вивчення в суді першої інстанції, так як приєднані до матеріалів справи під час судових дебатів, однак суд не поновлював судовий розгляд та не долучав їх до матеріалів справи. Також заявник не погоджується з рішенням апеляційного суду про визнання автомобіля марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знакНОМЕР_1 спільним майном подружжя та його поділ, оскільки висновки апеляційного суду є суперечливими, так як суд апеляційної інстанції погодився з тим, що половина боргових зобов`язань за кредитним договором від 27 березня 2008 року, сплачених ОСОБА_3 після припинення сімейно-шлюбних відносин в період з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2016 року, підлягають стягненню з ОСОБА_1 , в той час як апеляційний суд вважав, що автомобіль, придбаний ОСОБА_3 у вересні 2011 року, є спільним майном подружжя.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, у травні 2018 року подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила його скасувати та справу передати новий апеляційний розгляд (в частині її касаційного сокарження).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд вирішив справу не на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, неповно з`ясував обставини, а висновки апеляційного суду щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_3 в частині поділу боргових зобов`язань, суперечать висновкам щодо відмови в задоволенні позову про визнання квартири, прибудови до квартири та гаража спільною сумісною власністю та його поділ та його поділ.

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні його заяви про стягнення з ОСОБА_3 компенсації судових витрат, та ухвалити в цій частині нове рішення, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію судових витрат у розмірі 10 949,95 грн, в тому числі 10 104,60 грн - компенсація добових, а 845,35 грн - компенсація за відрив від звичайних занять.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно обчислив компенсацію судових витрат за участь у розгляді справи в тридцяти її судових засіданнях, не врахував весь час відриву від звичайних занять, а добові взагалі відмовився стягувати. Крім того, апеляційний суд розглянув заяву у відсутності сторін, належним чином неповідомлених про дату, час і місце судового засідання.

Додаткова постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині судових витрат, які стягнуті на користь ОСОБА_2 , тому в іншій частині Верховним Судом не переглядається.

Ухвалами Верховного Суду від 26 лютого 2018 року, від 20 липня 2018 року та від 10 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі за вказаними вище касаційними скаргами.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просить касаційну скаргу (в частині касаційного оскарження ОСОБА_3 ) залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.

У вересні 2018 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якій просить касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу № 221/1839/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ПАТ «Райффайзен банк Аваль», про поділ майна подружжя, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг та відзиви на касаційні скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_2 залишенню без задоволення.

До таких висновків апеляційний суд дійшов з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2006 року, який було розірвано рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 вересня 2013 року.

Відповідач ОСОБА_3 як в судовому засіданні суду першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду, не заперечував, що проживав з позивачем однією сім`єю з 2003 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державною нотаріальною конторою 24 травня 2005 року, зареєстрованого у Волноваському БТІ 05 травня 2006 року, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 .

27 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 60 000 грн.

04 вересня 2011 року було придбано автомобіль марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстровано на ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю: квартиру АДРЕСА_1 ; прибудову до квартири; гараж загальною вартістю 200 000 грн; майно, яке знаходиться в цій квартирі, а саме: проведене і приєднане газове опалення вартістю 15 000 грн; вісім пластикових вікон вартістю 10 000 грн; нову покрівлю на будинку вартістю 10 000 грн; обшивку сайдингом вартістю 10 000 грн; кований паркан і ворота на подвір`ї вартістю 10 000 грн; дворову плитку вартістю 15 000 грн; обшивку стін і стелі квартири гіпсокартоном вартістю 15 000 грн; кахель у ванній та кухні вартістю 8 000 грн; камін вартістю 5 000 грн; душову кабіну вартістю 5 000 грн; унітаз вартістю 5 000 грн; ролети на гараж вартістю 10 000 грн; четверо кімнатних дверей в квартирі вартістю 6 000 грн; вхідні пластикові двері вартістю 5 000 грн; теплу підлогу і ламінат в квартирі вартістю 5 000 грн; комп`ютер вартістю 10 000 грн, а також легковий автомобіль марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 170 000 грн.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду з зустрічним позовом, вказував на те, що ними під час шлюбу було придбано також майно, а саме: бойлер вартістю 3 000 грн; стінку - 6 000 грн; м`які меблі - 4 500 грн; телевізор - 2 500 грн, а також проведено ремонт у квартирі АДРЕСА_2 вартістю 20 500 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

За частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При розгляді справ про поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_3 під час шлюбу з позивачем, однак в порядку спадкування після смерті свого батька, суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд дійшов правильного висновку, що зазначена квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, щодо відсутності правових підстав для визнання спільним майном подружжя прибудови до квартири АДРЕСА_1 та гаража за цією ж адресою, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, що зазначене нерухоме майно було зведено сторонами під час під час проживання однією сім`єю.

Доводи ОСОБА_1 в касаційній скарзі про те, що апеляційним судом не були з`ясовані належним чином обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме щодо будівництва в період шлюбу прибудови до квартири та будівництво гаража, є безпідставними, оскільки судом для з`ясування вказаних обставин за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 була призначена комплексна інженерно-технічна та товарознавча експертиза, однак не була проведена у зв`язку з несплатою ОСОБА_1 вартості експертизи.

Що стосується поділу майна, встановленого в квартирі АДРЕСА_1 а саме: проведеного та приєднаного газового опалення вартістю 15 000 грн; восьми пластикових вікон вартістю 10 000 грн; нової покрівлі на будинку вартістю 10 000 грн; обшивки сайдингом вартістю 10 000 грн; кованого паркану і воріт на подвір`ї вартістю 10 000 грн; дворової плитки вартістю 15 000 грн; обшивки стін та стелі квартири гіпсокартоном вартістю 15 000 грн; кахлю у ванній та кухні вартістю 8 000 грн; каміну вартістю 5 000 грн; душової кабіни вартістю 5 000 грн; унітаза вартістю 5 000 грн; ролет встановлених на гараж вартістю 10 000 грн; чотирьох кімнатних дверей в квартирі вартістю 6 000 грн; вхідних пластикових дверей вартістю 5 000 грн; теплої підлоги і ламінату в квартирі вартістю 5 000 грн; комп`ютера вартістю 10 000 грн, а всього на суму 134 000 грн, а також майна, яке просив поділити ОСОБА_3 та яке знаходиться у ОСОБА_1 , а саме: бойлер вартістю 3 000 грн; стінку - 6 000 грн; м`які меблі - 4 500 грн; телевізор - 2 500 грн; холодильник - 5 000 грн, а всього на суму 21 000 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, дійсно в суді першої інстанції ОСОБА_3 та представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 були подані заяви в яких, зокрема, ОСОБА_3 погодився з вартістю майна, яке вказала позивач у своїй позовній заяві, а ОСОБА_4 погодився з вартістю майна, зазначеному в зустрічному позові.

Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки сторони погодилися з вартістю переліченого майна, чим фактично визнали його існування на момент його поділу та придбання за час спільного сімейного проживання, тому воно є спільною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. При цьому, апеляційний суд врахував, що майно, яке встановлене в квартирі належній ОСОБА_3 на загальну суму 134 000 грн, є невід`ємною частиною цієї квартири, а комп`ютер залишився у відповідача, то право власності на це майно необхідно визнати за ОСОБА_3 та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 Ѕ частину вартості цього майна в сумі 72 000 грн. А право власності на майно, яке знаходиться у ОСОБА_1 на загальну суму 21 000 грн визнати за останньою та стягнути з неї на користь ОСОБА_3 Ѕ частину вартості цього майна, а саме 10 500 грн.

Здійснюючи поділ автомобіля марки RENAULT MEGANE SCENIK, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , суд апеляційної інстанції обґрунтовано, з урахуванням заявлених позовних вимог, як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом, виходив із того, що оскільки зазначений автомобіль придбано в період шлюбу, тому він є спільним майном подружжя та піддягає поділу між ними в рівних частках. При цьому апеляційним судом враховано, що спірний автомобіль є неподільною річчю, жодна із сторін не вчинила дій, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України, а тому правильно визнав право власності на цей автомобіль по Ѕ частці за кожним.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 04 вересня 2011 року, тобто після припинення сімейно-шлюбних відносин між сторонами, що встановлено рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 вересня 2013 року, є безпідставними, оскільки вказане рішення ухвалене в заочному порядку за наслідками розгляду позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, тобто ОСОБА_1 була відсутня при розгляді вказаної справи і момент припинення шлюбних відносин з червня 2011 року вказано зі слів позивача ОСОБА_3 . Отже не можна вважати встановленим факт припинення шлюбних відносин з червня 2011 року, оскільки ОСОБА_3 не надано на підтвердження вказаних обставин належних та допустимих доказів, в той час як ОСОБА_1 стверджує, що сімейно-шлюбні відносини припинились між ними після розірвання шлюбу.

Судами також установлено, що під час спільного проживання однією сім`єю 27 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 60 000 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 просив, зокрема, в рахунок виконання ним зобов`язань за кредитним договором від 24 березня 2008 року, стягнути з ОСОБА_1 Ѕ частину погашених ним зобов`язань за вказаним договором за період з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2016 року, що становить 36 999,29 грн.

Вирішуючи спір в цій частині, суди правильно встановили, що оскільки кошти одержані ОСОБА_3 за кредитним договором від 27 березня 2008 року були витрачені в інтересах сім`ї, тому обов`язок по поверненню кредиту та процентів за користування кредитом покладається не лише на ОСОБА_3 , а й на ОСОБА_1 .

Однак апеляційний суд встановивши, що сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинилися після розірвання шлюбу (04 вересня 2013 року), помилково стягнув із ОСОБА_1 Ѕ частину погашених ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 27 березня 2008 року за період з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2016 року в сумі 36 999,29 грн.

Зважаючи на те, що у справі, в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про поділ зобов`язань за кредитним договором, не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають зміні шляхом зменшення суми, яку необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, який викладено в додатковій постанові від 05 вересня 2019 року про розподіл судових витрат, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду.

Частиною 2 статті 85 ЦПК України 2004 року передбачено, що витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено.

Апеляційний суд, задовольняючи заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена заява підлягає задоволенню лише в частині стягнення компенсації за відрив від звичайних занять пропорційно задоволених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 в їх сукупності зводяться до незгоди із додатковим рішенням апеляційного суду, всі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про поділ боргових зобов`язань підлягає зміні шляхом зменшення суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , а в іншій частині рішення апеляційного суду та додаткова постанова Донецького апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2017 року в частині зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ грошових зобов`язань змінити шляхом зменшення суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 36 999,29 грн до 21 351,59 грн.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2017 року та додаткову постанову Донецького апеляційного суду від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук