Справа № 486/676/18 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції: Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/132/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.

за участі:

позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_3,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, яке постановлене під головуванням судді Франчук О.Д. 05 листопада 2018 року, вступну та резолютивну частину якого проголошено о 15 годині 09 хвилин в приміщенні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою, що є у спільній власності подружжя,

в с т а н о в и л а:

25 травня 2018 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000 року, зареєстрованого Вознесенською філією Універсальної біржі «Південь» за № 123, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006 року та рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року вона, та її колишній чоловік в рівних частках є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Вказана квартира складається: з чотирьох кімнат, загальною житловою площею- 49,7 кв.м, з яких, площа першої кімнати становить 9,8 кв.м; другої - 17,1 кв.м; третьої - 10,0 кв.м і четвертої - 12,8 кв.м, а також: кухні - 8,1 кв.м, вбиральні - 1,4 кв.м, ванної кімнати - 2,7 кв.м, коридору - 10,3 кв.м, комори - 3,2 кв.м та лоджії - 3,6 кв.м.

Крім сторін, в квартирі зареєстровані також донька позивача - ОСОБА_7, їх спільна донька - ОСОБА_3, а з 05 червня 2018 року, ще і двоє малолітніх дітей ОСОБА_3 від другого шлюбу- ОСОБА_16 та ОСОБА_9

Крім ОСОБА_7 та ОСОБА_3, усі інші названі особи, та ще й син ОСОБА_7, проживають в квартирі.

ОСОБА_3 з двома дітьми займають кімнату площею 12,8 кв.м, а позивач з онуком ОСОБА_10 - кімнати площею 17,1 та 10,0 кв.м. Кімната площею 9,8 кв.м зачинена позивачем.

Посилаючись на те, що добровільно домовитись про порядок користування квартирою вони не можуть, позивач просить суд виділити у користування їй та ОСОБА_7 житлові кімнати площею 17,1 кв.м та 10,0 кв.м, а також лоджію, відповідачу ж ОСОБА_3 та ОСОБА_3 житлові кімнати площею 9,8 кв.м та 12,8 кв.м. Кухню, вбиральню, ванну, коридор та комору - залишити і спільному користуванні.

ОСОБА_3, погоджуючись частково з позовом, просив встановити порядок користування квартирою по іншому, а саме, йому з його малолітніми дітьми виділити в користування кімнати площею 9,8 кв.м і 12,8 кв.м та комору площею 3,2 кв.м; позивачу, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 - виділити у користування решту житлових кімнат та лоджію; допоміжні приміщення залишити в спільному користуванні сторін.

Рішенням Южноукраїнського міського суду від 05 листопада 2018 року в позові ОСОБА_2 відмовлено, у зв'язку з неможливістю визначити порядок користування квартирою в обраний нею спосіб.

Позивач та її представник подали на це рішення спільну апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив із того, що запропонований позивачем порядок, безпідставно збільшує її частку жилої площі в спірній квартирі на 2,25 кв.м, що є неприпустимим, а тому не може бути прийнятий судом.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375,383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду 1 інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006 року було визнано факт права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, придбану у ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000 року та зареєстрованого Вознесенською філією Універсальної товарної біржі «Південь» за № 123 (а.с. 13).

У зв'язку з тим, що на час придбання квартири він перебував у шлюбі з ОСОБА_2, то рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на ? частику в квартирі АДРЕСА_1 а інша ? частка, залишена за ОСОБА_3 (а.с. 14 - 15).

Відповідно до технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1 складається з чотирьох кімнат, житловою площею - 49,7 кв.м та складається з кімнати площею 9,8 кв.м; кімнати площею 17,1 кв.м; кімнати площею 10,0 кв.м та кімнати площею 12,8 кв.м, а також кухні - 8,1 кв.м, вбиральні - 1,4 кв.м, ванної кімнати - 2,7 кв.м, коридору - 10,3 кв.м, комори 3,2 кв.м, лоджії - 3,6 кв.м. (а.с. 10 - 11).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач та відповідач зареєстрували право власності на свої частки у квартирі (а.с.17,42).

Таким чином, кожний з них має право на володіння, користування та розпорядженням реальними 24,85 м.кв. житлової площі і половиною в допоміжних приміщеннях.

Оскільки позивач ставить питання про визначення порядку користування квартирою, то саме з таких розрахунків часток і слід було б виходити при його вирішенні.

Із наявних у справі доказів видно, що позивач просила виділити їй та ОСОБА_7 у користування дві житлові кімнати загальною площею площею 27,1 кв.м та лоджію, а відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_3 житлові кімнати площею 9,8 кв.м та 12,8 кв.м., загальною площею 22,6 кв.м; кухню, вбиральню, ванну, коридор та комору - залишити і спільному користуванні.

Однак, запропонований позивачем порядок користування квартирою, суттєво відступає від рівності часток співвласників та не забезпечує кожному з них можливості на власний розсуд користуватись належною йому на праві приватної власності 1/2 частиною жилої площі.

Так, за умови виділення позивачу у користування жилих кімнат загальною площею 27,1 кв.м, відхилення від її ідеальної частки у праві власності на квартиру буде становити 2,25 кв.м у бік збільшення, а, співвласнику ОСОБА_3, за умови виділення йому кімнат загальною площею 22,6 кв.м, відхилення ідеальної частки у жилій площі для останнього буде становити 2,25 кв.м у бік зменшення, що не можна вважати незначним.

Оскільки правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, а кімнати, які б відповідали за розміром ідеальним часткам співвласників у квартирі відсутні, тому визначити порядок користування спірним житловим приміщенням, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, є неможливим.

Більше того, в матеріалах справи є ряд обставин, які докорінно змінюють таку правову ситуацію і позбавляють сторони можливості вирішити спір у спосіб, запропонований позивачем.

Так, з ксерокопій рішення Управління соціального захисту населення Виконкому Южноукраїнської міської ради № 187 від 08 серпня 2000 року «Про дозвіл на продаж частини житла, яке належить неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_17.» та договору купівлі-продажу від 8 серпня 2000 року, вбачається, що сторони у справі за актом приватизації були співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_2, відповідно, мали рівне право на володіння, користування та розпорядження нею. Названу квартиру вони усі разом, з дозволу органу опіки та піклування під обов'язок батьків зберегти за дітьми право на житло в іншій квартирі, продали ОСОБА_15 (а.с. - 71-72).

11 серпня 2000 року подружжя ОСОБА_16 набули у власність спірну квартиру, в якій, і були зареєстровані разом з двома доньками - відповідачами по справі (а.с. 6-7). Таким чином, право власності колишнього подружжя фактично було обмежене обов'язком зберегти право на житло в набутій квартирі за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Такого права та обов'язку сторони, в законному порядку не були позбавлені, а тому, зазначену вище обставину слід було б враховувати при визначенні порядку користування спірною квартирою.

Крім того, суд зобов'язаний був враховувати і ту обставину, що квартира обладнана лише однією лоджією, виділення якої одній із сторін, значно погіршувало б право іншої сторони, на повноцінне користування виділеної їй частки.

Більше того, як пояснили у судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та ОСОБА_3, і цього не заперечував ОСОБА_6, на сьогодні кімнати площею 27,1 кв.м в квартирі не існує, оскільки вона перепланована на два приміщення, у зв'язку з чим проводиться переоформлення документації на житло.

Зазначена обставина теж є перешкодою у задоволені даного позову

Таким чином, з огляду на норми законодавства та викладені обставини справи, а також виходячи із змісту заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що бажаний позивачем порядок встановлення користування спільною квартирою, є неможливим, оскільки запропонований нею, без врахування усіх обмежувальних обставин, а саме: зі значним відступом від часток сторін в праві власності на квартиру; виділенням лише одній стороні допоміжного приміщення, а саме лоджії, та відсутності такого приміщення у другої сторони, що позбавляє останню повноцінно, з дотриманням санітарних норм, користуватися виділеною часткою в спірному житлі, а також зміни площі та цільового призначення однієї з житлових кімнат.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на неправильне застосування судом ст. 358 ЦК України до спірних правовідносин - є помилковим та пов'язане з неправильним тлумаченням вказаної норми закону саме названою особою.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 з алишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

___________________________________________________________________

Повний текст постанови буде складено 16 січня 2019 року.