КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_5, на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Миколаєць І.Ю. в м. Київ 07 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «F & C Realty», Товариства з обмеженою відповідальністю «Асканія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Індастріал констракшн», ОСОБА_3 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Національний банк України про захист прав споживачів та стягнення неповернутого банківського вкладу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про захист прав споживачів та стягнення неповернутого банківського вкладу.

Позов мотивував тим, що він є вкладником та кредитором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в якому відповідачі є акціонерами, а ОСОБА_3 - власник істотної участі в банку. 17 вересня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 612, якою віднесло ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних, а 17 грудня 2015 року - постанову № 898 про відкликання банківської ліцензії, розпочато ліквідацію банку. Станом на дату подання цього позову заяви та вимоги позивача з приводу повернення коштів в розмірі 11169,22 долари США (еквівалент 302685,86 грн.), що знаходяться на рахунку в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», задоволені не були.

Вказував, що він є кредитором банку в заявленому розмірі позовних вимог, а зазначена сума є збитками. Згідно із вимогами ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вважав, що цивільно-правову відповідальність за завдану банку (і позивачу, як кредитору) шкоду мають нести, в тому числі, пов`язані з банком особи, якими є відповідачі у справі, оскільки їх дії призвели до доведення банку до неплатоспроможності та наступного оголошення процедури ліквідації, що завдало збитків позивачу.

Крім того, у зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань перед позивачем, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми.

На підставі вищевикладеного просив стягнути із відповідачів солідарно на його користь кошти в розмірі 311766,43 грн. неповернутого банківського вкладу, 3 % річних та судові витрати.

01 червня 2018 року позивачем подано заяву про залишення без розгляду позову в частині вимог про стягнення шкоди в розмірі 311766,43 грн.

26 березня 2019 року позивачем подано заяву, в якій позивач просив розглядати справу, виходячи з таких позовних вимог: стягнути з відповідачів солідарно 3 % річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 28597,50 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що 26 березня 2019 року ним залишено без розгляду позовні вимоги щодо стягнення неповернутого банківського вкладу, проте суд продовжував письмовий розгляд справи за цими ж вимогами і 07 червня 2019 року ухвалив рішення, яким відмовлено в задоволенні вимог, які позивач просив залишити без розгляду. При цьому в рішенні наведені аргументи, які відносяться безпосередньо до стягнення неповернутого банківського вкладу, в той час як позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання судом взагалі не розглянуті з невідомих підстав. Отже, судове рішення підлягає скасуванню, оскільки судом взагалі не розглянуто належним чином позовні вимоги.

Наводив судову практику касаційної інстанції щодо застосування ст. 625 ЦК України в разі невиконання зобов`язання за договорами банківського вкладу.

Доводячи протиправні дії відповідачів, посилався на положення ст. 1166 ЦК України і зазначав, що аналіз норм спеціального Закону України «Про банки та банківську діяльність» дозволяє зробити висновок, що доказам невиконання свого обов`язку вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку можуть бути дані, які підтверджують обставини, що власники істотної участі вжили заходів для запобігання ризикової діяльності; для недопущення в діяльності банку ознак, наявність яких є підставою для висновку Національного банку України про провадження банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, зокрема, через вплив на управління чи діяльністю юридичної особи шляхом ухвалення рішень про винесення на розгляд загальних зборів учасників банку питання ризикової діяльності; відновлення платоспроможності банку; встановлення осіб, відповідальних за ризикову діяльність.

Зазначав, що відповідачі не заперечували вказану позивачем суму 3 % річних, не оскаржували її у встановленому законом порядку та не надали жодних доказів, які б свідчили про іншу вартість майнових прав позивача. Таким чином, грошові кошти в розмірі 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання не є завданою позивачеві грошовою шкодою, а є грошовою мірою відповідальності для боржника (відповідачів) за порушення ним строків виплат боргу.

16 серпня 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від третьої особи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно якого банк просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Посилався на судову практику Верховного Суду про те, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а цей закон пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено вищевказаним Законом. На сьогодні здійснюється погашення вимог кредиторів банку третьої черги. З огляду на наведене позивач не надав доказів порушення відповідачами його права на отримання грошових коштів четвертої черги і, як наслідок, завдання йому майнової шкоди.

21 серпня 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу третьої особи Національного банку України, направлений засобами поштового зв`язку 13 серпня 2019 року, згідно якого Національний банк України просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначав, що постанова НБУ № 612 встановила саме неплатоспроможність банку, а не ступінь провини акціонерів в тому, що він був визнаний неплатоспроможним.

Вказував, що в обґрунтуванні апеляційної скарги про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат скаржник посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, відповідно до п. п. 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про система гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками і кредиторами. Отже, у період дії тимчасової адміністрації передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України фінансові санкції не застосовуються.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Разом із тим, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що 01 червня 2018 року позивачем до початку розгляду по суті подана заява про залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення шкоди в розмірі 311766,43 грн. неповернутого банківського вкладу, а щодо іншої частини позовних вимог (про стягнення 3 % річних) позивач вважав за доцільне продовжити розгляд (а. с. 130 т. 1).

Таким чином, суд першої інстанції повинен був діяти відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, правила якої є імперативними і не передбачають будь-яких умов для виконання судом дій на свій розсуд, залишити позов без розгляду в тій частині, як просив позивач, однак із невідомих причин усунувся від цього, не прийнявши будь-якого процесуального рішення за заявою ОСОБА_1 , і розглянув позов в цілому, вийшовши за межі позовних вимог.

При цьому вимоги про стягнення 3 % річних, які позивач збільшив заявою від 26 березня 2019 року в порядку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України (а. с. 143 т. 1), судом першої інстанції не розглянуто взагалі.

За даних обставин рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим як таке, що ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права, воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд задовольняє заяву ОСОБА_1 про залишення частини позову без розгляду та залишає позов без розгляду в частині вимог про стягнення шкоди в розмірі 311766,43 грн. неповернутого банківського вкладу.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних, апеляційний суд виходить із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 11 листопада 2014 року ОСОБА_1 уклав із ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір-заяву № 300937/69608/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті, за умовами якого вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти в іноземній валюті у сумі 190 доларів США на строк з 11 листопада 2014 року по 11 квітня 2015 року у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк Фінанси та Кредит». За час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п.1 цього договору-заяви, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 11 % річних. Після закінчення строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 основних умов (а. с. 17 т.1).

07 квітня, 14 квітня та 15 квітня 2015 року ОСОБА_1 звертався із заявами до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», вимагаючи повернути його строковий вклад після закінчення строку його дії і виплатити гроші готівкою через касу банку (а. с. 24 - 27 т. 1).

Сума вкладу ОСОБА_1 після закінчення строку дії договору банківського вкладу повернута не була, що підтверджується виписками з особового рахунку (а. с. 28 - 29 т. 1).

На а. с. 30 - 32 т. 1 знаходяться гарантійні листи власника істотної участі ОСОБА_3 від 19 травня 2015 року та від 15 липня 2015 року на ім`я Національного банку України.

Відповідно до вимог статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» 17 вересня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» (а. с. 33 - 34 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення 3 % річних в солідарному порядку на свою користь із відповідачів як акціонерів та власників істотної участі в ПАТ«Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 посилався на те, що наслідком порушення відповідачами вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, та доведення банку до неплатоспроможності і наступне оголошення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань перед позивачем, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В заяві про збільшення позовних вимог від 26 березня 2019 року позивач також посилався на вимоги ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до вимог якої у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не зазначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Аналіз зазначених норм матеріального права, на думку ОСОБА_1 , свідчить про те, що вкладних за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне виконання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Розрахунок неустойки 28597,50 грн., яка підлягає стягненню із відповідачів, позивачем здійснено відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, виходячи із суми боргу 11169,22 доларів США, періоду прострочення із 17 грудня 2015 року по 25 березня 2019 року, кількості днів прострочення - 1194, розмір процентів річних - 3 %, загальна сума процентів - 1096,11 (а. с. 143 зворот т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц викладено правовий висновок, відповідно до якого оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Дійсно, із матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявами про повернення суми вкладу після закінчення строку його дії, які виконані не були, а отже банк прострочив виконання грошового зобов`язання, яке у нього виникло перед ОСОБА_1 .

Разом із тим, відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Так, із 17 вересня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних і в ньому запроваджено тимчасову адміністрацію.

У відзиві на позовну заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пояснив, що 05 листопада 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200000 грн. в ПАТ «Альфа-Банк», а залишок коштів у розмірі 42691,95 грн. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги (а. с. 66 - 73 т. 1), дані обставини доводами апеляційної скарги не заперечувалися.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Пунктом 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку.

Пунктом 3 ч. 2, частиною 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав; під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230, «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 27 листопада 2017 року № 5175 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком на два роки до 17 грудня 2019 року включно.

Із аналізу наведених вимог закону випливає, що в період дії тимчасової адміністрації та ліквідації передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України фінансові санкції не застосовуються, а тому правові підстави для стягнення неустойки в зазначений позивачем період з 17 грудня 2015 року, коли було розпочато процедуру ліквідації, до 25 березня 2019 року відсутні.

Крім того, апеляційний суд враховує, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних як грошової міри відповідальності для боржника (відповідачів) за порушення ним строків виплат боргу, позивачем пред`явлені не до самого ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит», а до акціонерів та власників істотної участі в ньому.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність (частина п`ята статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Позивачем не надані докази на підтвердження того, що до відповідачів як пов`язаних з ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» осіб застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, або іншим чином встановлена та доведена їх вина у настанні неплатоспроможності банку.

Апеляційний суд враховує, що постановою Правління Національного Банку України від 17 вересня 2015 року № 612 встановлено саме неплатоспроможність банку, а не ступінь провини акціонерів в тому, що він був визнаний неплатоспроможним.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що тягар доведення тієї обставини, що власники істотної участі вжили усіх необхідних заходів до запобігання настання неплатоспроможності та дотримано вимог законодавства для збереження платоспроможності банку, повинен бути покладений на таких осіб.

За наведених обставин, вимоги до ПАТ «F & C Realty», ТОВ «Асканія», ТОВ «Індастріал констракшн», ОСОБА_3 є недоведеними в установленому процесуальним законом порядку.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи і задоволенню не підлягає.

Нерелевантним є посилання позивача в апеляційній скарзі на судову практику, викладену в постанові Верховного Суду України в постанові № 3-1522гс16 (справа № 918/329/16) від 26 квітня 2017 року щодо природи 3 % річних та інфляційних втрат; в постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12 щодо правової природи процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки зазначені постанови прийняті за результатами розгляду позовів в інших правовідносинах і як не підтверджують, так і не спростовують обставин, на які ОСОБА_1 посилався на обґрунтування свого позову.

Оцінюючи посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16, якою справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав незастосування вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання за договором банківського вкладу, апеляційний суд враховує, що рішення суду першої і апеляційної інстанцій у даній справі прийняте до введення тимчасової адміністрації в банку, до якого пред`явлені позовні вимоги, отже спірні правовідносини у наведеній справі також є іншими.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачами не заперечувалась вказана позивачем сума 3 % річних, апеляційний суд також відхиляє, оскільки відсутність заперечень щодо цих вимог сама по собі не свідчить, що позовні вимоги в цій частині відповідачами визнані, і не є підставою для їх задоволення в такому розмірі.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із частковим залишенням без розгляду позовних вимог та з прийняттям нової постанови про відмову в іншій частині позову.

Оскільки позовні вимоги залишені без задоволення, перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 257, 367, 374, 376, 377, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «F & C Realty», Товариства з обмеженою відповідальністю «Асканія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Індастріал констракшн», ОСОБА_3 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Національний банк України в частині стягнення шкоди 311766,43 грн. залишити без розгляду.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Приватного акціонерного товариства «F & C Realty», Товариства з обмеженою відповідальністю «Асканія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Індастріал констракшн», ОСОБА_3 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Національний банк України про стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 28597,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.