провадження № 22-ц-/824/1223/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції ФінагеєвВ.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21МБ, укладений 18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» в частині відступлення прав вимоги до позивача за кредитним договором №142/02/06 від 20 вересня 2006 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «ВТБ Банк» повідомило ОСОБА_3 про те, що ним передано ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» права щодо кредитного договору від 20 вересня 2006 року зі змінами та доповненнями, укладеного між банком та позивачем; за всіма договорами, укладеними на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, у тому числі за договором іпотеки від 20 вересня 2006 року. Права вимоги за цими правочинами відступлені на підставі договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року; додаткової угоди №1 від 27 листопада 2015 року договору відступлення; договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 01 грудня 2015 року. Банк та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» не мали правових підстав для укладення договору відступлення, який укладено з порушенням положень чинного законодавства та порушує його права як позичальника, оскільки договір відступлення містить ознаки договору факторингу. На момент укладення вищезазначених договорів відступлення прав вимоги був чинним і підлягав застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій пункт 1 Розпорядження № 231 від 03 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Укладення фінансовою установою договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушення зазначеного розпорядження. Кошти за кредитним договором надано позивачу у доларах США як фізичній особі, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов'язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. ПАТ «ВТБ Банк» не мав права на укладення договору відступлення з фінансовою компанією.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені у позовній заяві та додатково зазначає, що норми права, зазначені у судовому рішенні, розтлумачені судом невірно. Суд порушив право позивача на доступ до правосуддя, розглянувши справу у порядку спрощеного провадження та не викликавши належним чином до суду для участі у її розгляді. Позивач не отримував жодних повісток про виклик до суду. ОСОБА_3 надіслав до суду клопотання, в якому просив постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та про розгляд справи у режимі відеоконференції. Суд не забезпечив права позивача особисто взяти участь у судовому засіданні та не мав правових підстав розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Поліс» зазначає, що договір про відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором цесії, а не факторингу. Договір відступлення права вимоги було укладено після визнання розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» таким, що втратило чинність. ТОВ «ФК «Поліс» не було порушено права позивача. В ухвалі про відкриття провадження у справі було зазначено про розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та АКБ «Мрія» укладено кредитний договір №124/02/06, відповідно до умов якого позичальнику було надано грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, зі строком кредитування 60 місяців до 20 вересня 2011 року (а.с.4-6, Т.1).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_3 та АКБ «Мрія» укладено іпотечний договір від 20 вересня 2006 року (а.с.7-8, Т.1).

18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ «БАНК», який є правонаступником АКБ «Мрія», та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ, відповідно до якого ПАТ «ВТБ БАНК» передає (відступає) на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» свої права вимоги до боржників, а ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуває права вимоги замість ПАТ «ВТБ БАНК» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них на умовах такого договору.

Відповідно до п. 2.2. договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18 листопада 2015 року сторони погодили, що ПАТ «ВТБ БАНК» має право частинами у чотири етапи (чотирма траншами) передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до Боржників, а ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуває такі права вимоги шляхом підписання відповідної Додаткової угоди до даного Договору із зазначенням ціни додаткової угоди до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, розміру заборгованостей боржників та підписанням Реєстру прав вимог й Акту приймання - передачі документації, що додаються.

Відповідно до п. 3.1.3. договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18 листопада 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов'язань по договорам забезпечення. Разом з правами вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» переходять всі інші пов'язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відступлення права вимоги за договорами застави/іпотеки, що засвідчені нотаріально та укладені у забезпечення зобов'язань боржників за кредитними договорами, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами (а.с.31, Т.1).

27 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено Додаткову угоду №1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, якою визначено розмір заборгованостей боржників, Права вимоги до яких відступаються за цією Додатковою угодою згідно Реєстрів прав вимог від 27 листопада 2015 року, які містяться в Додатку 1 до даної Додаткової угоди.

У Додатку 1 до Додаткової угоди №1 від 27 листопада 2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18 листопада 2015 року міститься, зокрема, Реєстр прав вимог № 1/3, відповідно до якого ПАТ «ВТБ Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», поряд з іншим, право вимоги за Кредитним договором № 142/02/06 від 20 вересня 2006 року, укладеним між АКБ «Мрія» та ОСОБА_3 (а.с.39-41).

04 липня 2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» звернулася до позивача з вимогою про усунення порушення, відповідно до якої просить сплатити заборгованість (а.с.11, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення оспорюваного договору відповідачами було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами в частині відступлення прав вимоги до позивача за кредитним договором від 20 вересня 2006 року, ОСОБА_3 вказує на те, що під час підписання оспорюваного договору було порушено підпункт «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналася 11 січня 2006 року, та пункт 1 Положення Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, яке на момент укладення договору було чинним.

Зазначені доводи колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів.

У підпункті «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Зазначена Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року (справа №6-301цс15).

Отже, під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не довів, що договір відступлення прав вимоги від 18 листопада 2015 року є договором факторингу чи таким, що порушує публічний порядок, тобто був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ст. 228 ЦК України).

Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідно фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Отже, розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352, а отже посилання позивача на зазначений нормативний акт є безпідставним.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту договору про відступлення права вимоги вбачається, що ОСОБА_3 не є його стороною, однак, за вказаним договором було відступлено право вимоги за кредитним договором, позичальником за яким виступає позивач.

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 не довів порушення його прав відповідачами під час укладення договору про відступлення права вимоги, оскільки вказаним договором його обов'язки за кредитним договором не збільшено. До відповідача ТОВ «ФК «Поліс» лише перейшло право вимоги за зобов'язаннями, які підлягали виконанню ОСОБА_3 перед позикодавцем.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач посилається на порушення судом норм процесуального права та зазначає, що його клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції та про розгляд справи у порядку загального позовного провадження не було вирішено судом.

Однак, у матеріалах справи міститься ухвала суду від 17 квітня 2018 року, згідно якої суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Вказана справа не підпадає під перелік справ, які зазначені у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, а тому суд першої інстанції мав право розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та в режимі відеоконференції надійшло до суду першої інстанції 16 серпня 2018 року, тоді як рішення у справі ухвалено судом 13 серпня 2018 року. Тобто на момент ухвалення рішення вказане клопотання позивача було відсутнє, а тому суд першої інстанції не міг його врахувати.

ОСОБА_3 вказує на те, що суд першої інстанції позбавив його у доступі до правосуддя та права на реальну участь у розгляді справи. Однак, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, в апеляційній скарзі позивач мав можливість додатково надати пояснення по суті справи, які не були надані ним у суді першої інстанції. В той же час, позивач в апеляційній скарзі послався на аналогічні обставини, які зазначені ним у позовній заяві та не зазначив обставин, які дають підстави вважати, що під час постановлення рішення у справі судом порушено норми матеріального права чи не дотримано норм процесуального права, які є обов'язковою підставою до скасування судового рішення.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним правочину в частині, що стосується ОСОБА_3, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 16 січня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.