Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/20358/14-ц

провадження № 61-20232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у 2006 році відповідач розпочав будівництво житлового будинку. На той час він мав власні грошові заощадження близько 80 000 дол. США, але оскільки їх не вистачало, відповідач був змушений звернутись до банку для отримання кредитних коштів.

24 липня 2007 року між відповідачем та ПАТ «ВТБ Банк» укладений кредитний договір № 03.28/07-СК1, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 200 000 дол. США на споживчі потреби.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 24 липня 2007 року між позивачем, відповідачем та банком укладений договір поруки № 03.28./07ДП, за умовами якого позивач як поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за належне виконання ОСОБА_2 взятих не себе зобов`язань за кредитним договором.

Позивач зазначав, що відповідач є його рідним братом, а тому він довіряв йому та, враховуючи, що він є поручителем за кредитними зобов`язаннями відповідача частково виконав зобов`язання брата за кредитним договором, на загальну суму 144 665,04 дол. США.

Відповідач обіцяв позивачу, що як тільки він завершить будівництво будинку і введе його в експлуатацію, то у найкоротший термін розрахується та поверне кошти, які були внесені позивачем на погашення кредиту. Своє зобов`язання перед позивачем відповідач виконав лише частково, з 144 665,04 дол. США він повернув тільки 12 577,06 дол. США. На неодноразові звернення позивача щодо повернення йому коштів відповідач лише обіцяє повернути борг та до цього часу кошти так і не повернув, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача кошти в сумі 1 710 431,69 грн та судовий збір - 3 654 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 24 липня 2007 року частково погашена за кошти позивача, які він надав відповідачу за розпискою від 18 листопада 2007 року, зі змісту якої вбачається, що відповідач отримав від позивача кошти в сумі 97 000 дол. США для погашення кредитної заборгованості, вказані обставини не заперечувались відповідачем.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка не була учасником судового розгляду справи, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка є дружиною відповідача, та ухвалюючи рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із того, що вирішуючи питання про стягнення з відповідача грошових коштів не було залучено до участі у справі заявника, чим порушено її права, а порушення норм процесуального права призвели до неповного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив процесуальний строк на оскарження рішення більш ніж через два роки після прийняття рішення судом першої інстанції, оскільки заявник була обізнана про наявність судового рішення, що підтверджується її заявою про його отримання від 01 жовтня 2015 року (а.с. 44). Апеляційний суд необґрунтовано та безпідставно скасував рішення суду першої інстанції за відсутності підстав, передбачених статтею 309 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України та ЦПК України 2004 року відповідно). Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд не вказав, які саме права заявника порушено, крім того, якщо судом вирішено питання про права та обов`язки особи, що не була залучена до розгляду справи, це є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд, а не ухвалення рішення про відмову в позові.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами встановлено, що між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), та відповідачем 24 липня 2007 року укладений кредитний договір № 03.28/07-СК1, за яким позичальнику надано кредит в сумі 200 000 дол. США, строком до 23 липня 2009 року, зі сплатою 13 відсотків річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 , між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 03.28/07-ДП, за яким ОСОБА_1 поручився перед банком за виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 18 листопада 2007 року, складеної відповідачем, він отримав від позивача грошові кошти в сумі 97 000 дол. США для погашення його кредитних зобов`язань у ВАТ «ВТБ Банк», квитанції про внесення коштів зобов`язався передати позивачу (а.с. 11).

Внесення вказаних коштів на рахунок банку підтверджується квитанцією від 23 листопада 2007 року (а.с. 8).

Надалі 24 грудня 2007 року на рахунок банку внесені кошти в сумі 27 000 дол. США, та 11 січня 2008 року - 20 665,04 дол. США (а.с. 8,9).

Згідно з довідкою від 22 вересня 2014 року № 2689/100-2, виданою ПАТ «ВТБ Банк», вбачається, що станом на 22 вересня 2014 року у ОСОБА_2 перед банком заборгованість за кредитами відсутня (а.с. 19).

Суд першої інстанцій встановив, що кредитна заборгованість ОСОБА_2 , у ПАТ «ВТБ Банк» у сумі 144 665,04 дол. США погашена позивачем.

Відповідач повернув позивачу лише 12 577,06 дол. США від зазначеної суми.

Наявність вказаних обставин відповідач не заперечував.

02 квітня 2010 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення коштів (а.с. 10).

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша та друга статті 202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини другої статті 207 ЦК України).

Договором є погоджена дія двох або більше сторін, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статей 626, 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина перша статті 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (абзац перший частини першої статті 1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли як відносини між божником за кредитним договором та поручителем, так як і між позикодавцем та божником.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив з того, що між сторонами існує грошове зобов`язання на загальну суму 144 665,04 дол. США, яке частково виконано, при цьому відповідач визнав той факт, що у нього перед позивачем існує борг.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не спростував правильність застосування судом першої інстанції указаних норм матеріального права.

Так, приймаючи апеляційну скаргу особи, яка участі у справі не брала, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує права заявника, у зв`язку з чим скасував рішення суду та ухвалив нове про відмову в позові з цих підстав.

За змістом статті 292 ЦПК України 2004 року право на апеляційне оскарження судових рішень, що набрали законної сили, мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Вказана норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав та обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності двох критеріїв: вирішення судом питання про її право та/або обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки такої особи.

У такому випадку судове рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі, а й її процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Проте апеляційний суд вказані вимоги не врахував та не зазначив, які саме права ОСОБА_3 порушено судовим рішенням про стягнення боргового зобов`язання за договором позики та у зв`язку з виконанням позивачем як поручителем зобов`язання перед банком, стороною яких заявник не є.

Апеляційний суд як на правову підставу необхідності участі заявника у справі вказав на частину четверту статті 65 СК України. Відповідно до указаної норми права договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд також зазначив правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Проте в указаному випадку йдеться про вирішення спору про поділ майна подружжя та боргових зобов`язань.

Натомість у цій справі, судове рішення у якій переглядається у касаційному порядку, йдеться про інші правовідносини, у яких не вирішується спір між подружжям, а відносини між позикодавцем та боржником і між поручителем та боржником. Рішенням суду першої інстанції права та обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалися.

Відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Аналогічною за змістом є також стаття 18 ЦПК України у чинній редакції.

Крім того, за змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України рішення суду першої інстанції у цій справі не має для ОСОБА_3 преюдиціального значення.

Наведе свідчить, що апеляційний суд не мав підстав для скасування рішення суду першої інстанцій на підставі апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Заслуговують також на увагу доводи заявника про порушення апеляційним судом принципу resjudicata (правової визначеності).

Так, ухвалою суду апеляційної інстанції від 28 жовтня 2016 року поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 01 жовтня 2014 року без належного мотивування прийняття такого рішення.

Встановлено, що у квітні 2015 року через свого представника ОСОБА_3 знайомилась з матеріалами справи (а.с. 41, 44), а тому висновки апеляційного суду про її необізнаність про наявність рішення суду першої інстанції є безпідставними та не обґрунтованими.

Крім того, ОСОБА_3 у травні 2015 року вже зверталась до апеляційного суду зі скаргою на рішення суду першої інстанції (а.с. 48-49, 54-58), наслідком розгляду якої постановлено ухвалу про визнання апеляційної скарги неподаною та повернення її заявнику (а.с. 74-75).

Норми ЦПК України 2004 року не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим право суду на поновлення строку не є безумовним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року, «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року та інші.

З урахуванням викладеного Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції вказані вимоги закону не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Отже, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості судового рішення..

Натомість суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2017 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 рокузалишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик