Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 638/18531/16-ц

провадження № 61-8601св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод та визначення порядку спілкування з дитиною. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що з 24 липня 2010 року він перебував з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2013 року. Під час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_7. Після розлучення відповідач систематично перешкоджає йому у спілкуванні з сином, тоді як він має бажання та змогу виховувати його, має постійну роботу та місце проживання. Вважає найбільш сприятливими для свого сина періодичні зустрічі з батьком без присутності відповідача, оскільки їх стосунки можуть погано вплинути на психічний стан дитини, а також бажає проводити спільний із сином відпочинок. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив: зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкод у здійсненні його батьківських прав, не перешкоджати йому спілкуватися з дитиною, в тому числі у формі телекомзв'язку та виконання його батьківських обов'язків стосовно малолітньої дитини; зобов'язати ОСОБА_5 письмово повідомляти його про нове місце прописки/проживання дитини (в тому числі при відсутності дитини за місцем реєстрації в місті Харкові більше 10 днів), вказати графік та забезпечити засоби щоденного телекомзв'язку; визначити графік зустрічей із сином наступним чином: кожного четверга з 11.00 до 08.00 год. наступної п'ятниці з можливістю спільної ночівлі, кожної неділі з 08.30 до 08.00 год. наступного понеділка з можливістю спільної ночівлі; кожного парного року проводити спільну сумісну відпустку з дитиною протягом 10 днів у період з 01 березня до 31 серпня. Кожного непарного року проводити спільну сумісну відпустку протягом 10 днів у період з 01 вересня до 28 (29) лютого; кожного парного року проводити наступні святкові дати разом з батьком: з 31 грудня по 01 січня - новорічне свято, 07 січня - Різдво, 24 січня - день народження батька, 30 грудня - день народження ОСОБА_7 (дитини), 08 березня - Міжнародний жіночий день, 20 березня - день народження бабусі дитини по батьковій лінії, 04 липня - день народження дідуся дитини по батьковій лінії, 01 вересня - День знань.

ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала та зазначила, що їх задоволення нанесе непоправної шкоди здоров'ю та розвитку особистості малолітньої дитини. 28 січня 2016 року вона направила позивачу письмову пропозицію щодо врегулювання питання про його зустрічі із сином, проте протягом 12 місяців він не проявляв зацікавленості у цьому. Бажання бачитися з дитиною зумовлено кримінальним провадженням, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 січня 2016 року № 0000101 за фактом спричинення ОСОБА_4 їй тілесних ушкоджень у присутності дитини, а також тим, що вона може звернутися до суду з позовом до позивача про позбавлення його батьківських прав. Всі питання стосовно виховання дитини позивач вирішує через скандали, конфлікти та бійки, приниження гідності сина, катування, ненормативну лексику. Після таких інцидентів психоемоційний стан дитини значно погіршується, у сина з'являються страхи, він стає неспокійним, настороженим. Крім того, з часу народження сина позивач має сумнів, що саме він є батьком дитини, при зустрічах часто демонструє, що він для нього чужий. Довгий час відповідач зовсім не сплачував аліментів та не надавав коштів на утримання дитини. ОСОБА_4 категорично відмовився реєструвати дитину у своїй квартирі, не надає гроші на утримання сина, у зв'язку з чим вона вимушена була вийти на роботу, коли дитині виповнилося лише 3 місяці. У січні 2013 року позивач вигнав її з сином із квартири. У зв'язку з насиллям у сім'ї вона була ініціатором розірвання шлюбу. 21 січня 2016 року відбулося комісійне засідання дорадчого органу Дзержинського району по роботі з сім'ями, які опинилися у складних життєвих обставинах, на якому розглядалася її справа у зв'язку з агресивною поведінкою ОСОБА_4, і останній підтвердив застосування до неї фізичної сили у присутності їх малолітньої дитини, яка пройшла реабілітаційний курс лікування після насильства позивача. ОСОБА_4 не припиняє вчиняти насильницьких дій щодо неї.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року у складі судді Хайкіна В. М. позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод у здійсненні батьківських прав ОСОБА_4, не перешкоджати спілкуванню дитини та батька, в тому числі у формі телекомзв'язку та виконання його батьківських обов'язків стосовно малолітньої дитини від спільного шлюбу - ОСОБА_7 Зобов'язано ОСОБА_5 письмово повідомляти батька про нове місце прописки/проживання дитини у разі зміни місця прописки/проживання дитини (в тому числі при відсутності дитини за місцем прописки в місті Харкові більше 10 днів), вказати графік та забезпечити засоби щоденного телекомзв'язку ОСОБА_7 та ОСОБА_4 Визначено графік зустрічей ОСОБА_4 та ОСОБА_7 наступним чином: кожного четверга тижня з 11.00 до 18.00 год. в присутності матері ОСОБА_5 Кожної неділі тижня з 08.30 до 18.00 год. в присутності матері ОСОБА_5 Кожного парного року проводити спільну сумісну відпустку з дитиною протягом 10 днів у період з 01 березня до 31 серпня. Кожного непарного року проводити спільну сумісну відпустку протягом 10 днів у період з 01 вересня до 28 (29) лютого. Кожного парного року проводити наступні святкові дати разом з батьком: 07 січня - Різдво з 08.00 до 18.00 год. в присутності матері ОСОБА_5; 24 січня - день народження батька з 08.00 до 18.00 год.; 30 січня - день народження ОСОБА_7 (дитини) з 08.00 до 18.00 год. в присутності матері ОСОБА_5; 01 вересня - День знань з 08.00 до 18.00 год. в присутності матері ОСОБА_5 В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що визначений порядок участі ОСОБА_4 у вихованні сина та спілкуванні з ним забезпечить батьку можливість повноцінно брати участь у вихованні і спілкуванні з сином. Присутність матері за такої участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним визначена через малолітній вік дитини і відсутність реальної можливості виконання рішення суду при очевидній недовірі відповідача до позивача.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 рокускасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються саме цієї справи. Місцевий судом не встановлено, чи належним чином враховуються та чи найкращим чином забезпечуються інтереси дитини при встановленому графіку спілкування, залишено поза увагою той факт, що спір, який виник між сторонами, не може бути вирішений за відсутності належного висновку органу опіки та піклування, який до участі у справі не залучався.

У січні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року і залишити в силі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована безпідставністю висновку апеляційного суду про те, що позивачем не надано документів на підтвердження обстеження умов проживання дитини, оскільки при пред'явлені позову було подано акт обстеження умов проживання від 25 листопада 2016 року № 124, затверджений начальником служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, згідно з яким була обстежена належна позивачу на праві власності квартира АДРЕСА_1. Відмова в задоволенні позову у зв'язку з тим, що позивач не звертався до органу опіки та піклування з приводу розв'язання спору, є необґрунтованою, оскільки Сімейним кодексом України (далі - СК України) не передбачено обов'язку попереднього звернення до органів опіки та піклування для встановлення графіка спілкування з дитиною. Присутність служби у справах дітей на судових засідання не могла вплинути на правильність вирішення цього спору.

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У травні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи скарги є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Правильним є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку з ненаданням позивачем висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору і незалученням вказаного органу до участі в розгляді справи. Вирішуючи спір, суд виходив з інтересів дитини.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційним судом встановлено, що з 24 липня 2010 року до 01 жовтня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження від 08 лютого 2011 року серії НОМЕР_1, виданим Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на вчинення перешкод зі сторони відповідача у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_7

З довідки від 23 лютого 2017 року, виданої Центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Шевченківського району міста Харкова встановлено, що 21 січня 2016 року вказаним центром сім'я ОСОБА_5 була поставлена на облік сімей, які опинилися у складних життєвих обставинах, та на підставі особистої заяви була взята під соціальний супровід як така, що неспроможна самостійно подолати або мінімізувати їх негативний вплив.

Згідно з листом Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Шевченківського району міста Харкова від 18 квітня 2017 року на засіданні Дорадчого органу Дзержинського району по роботі з сім'ями, які опинилися в складних життєвих обставинах, що відбулося 21 січня 2016 року, розглядалася справа сім'ї ОСОБА_5 у зв'язку з агресивною поведінкою колишнього чоловіка ОСОБА_4 На зазначене засідання були запрошені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 За результатом розгляду даного питання ОСОБА_4 було рекомендовано звернутися до центру соціальних служб для сім'ї дітей та молоді за отриманням соціальних послуг, в тому числі психологічних, направлених на поліпшення взаємовідносин з оточуючим середовищем. У січні та лютому 2016 року ОСОБА_4 декілька разів звертався до фахівця із соціальної роботи Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Шевченківського району міста Харкова за отриманням соціальних послуг. З чоловіком була проведена профілактична бесіда про недопущення агресивних дій, сварок та насильницьких дій стосовно колишньої дружини, в тому числі у присутності їх спільної дитини. Йому були надані й інші соціальні послуги та методичні поради.

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта, п'ята статті 19 СК України).

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Частинами другою, третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України).

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Встановивши, що позивачем не надано висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, подання якого при розгляді цього спору є обов'язковим, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 30 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом того, що позивачем подано акт обстеження умов проживання від 25 листопада 2016 року № 124, згідно з яким була обстежена належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1, не заслуговують на увагу, оскільки суд відмовив у задоволенні позову у зв'язку з неподанням позивачем висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини і батьків.

Аргументи заявника про те, що СК України не передбачено обов'язку попереднього звернення до органів опіки та піклування для встановлення графіка спілкування з дитиною, спростовуються вищенаведеними нормами сімейного законодавства.

Посилання у скарзі на те, що присутність служби у справах дітей в судових засідання жодним чином не могла вплинути на вирішення спору, є безпідставними, оскільки цей спір безпосередньо стосується прав малолітнього, а тому згідно зі статтею 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов'язковою.

Відповідно до частини першої статті 307 ЦПК України 2004 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; змінити рішення; постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

В силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 303, 307 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Вищевказані недоліки не могли бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв'язку з чим цей суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим позивач має право звернутися до суду з позовом про захист своїх порушених прав із залученням до участі органу опіки та піклування, який має винести відповідне рішення про визначення способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов