ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 635/498/17

Провадження № 22-ц/818/1634/19

7 листопада 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Піддубний Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області правонаступником якої є Циркунівська сільська рада Харківського району Харківської області ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 04 грудня 2018 року о 16 годині 53 хвилини у складі судді Панас Н.Л., -

УСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого у травні 2018 року (т.2 а.с. 1-7) просив визнати технічну документацію, виготовлену у 2012 році та у 2016 році із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , такою, що складена з порушенням вимог чинного законодавства; визнати дії Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області щодо погодження технічної документації із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки АДРЕСА_1 в натурі (на місцевості) протиправними; скасувати рішення Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області про погодження та затвердження технічної документації зі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки АДРЕСА_1 в натурі (на місцевості); поновити порушене право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 перенести бетонну огорожу та відновити межу між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 шляхом відновлення межових знаків відповідно до межової лінії від точки Б до точки В; стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 40 496 грн., моральну шкоду у розмірі 80 000 грн. та понесені судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі державного акту є власником земельної ділянки АДРЕСА_2 Земельна ділянка № НОМЕР_1 ) площею 0,15 га. У 2012 році сусідню земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 Земельна ділянка № НОМЕР_2 ), придбав ОСОБА_2 Наприкінці 2015 року відповідач побудував між Земельними ділянками № 14 та № 16 капітальну огорожу і самовільно захопив частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , на якій знаходиться фундамент, побудований позивачем для подальшого будівництва садового (дачного) будинку. У зв`язку із чим площа належної позивачу ділянки склала 0,1161 га. Такими діями відповідача ОСОБА_1 заподіяна матеріальна шкода у розмірі 40 496 грн., що складається з: витрат, понесених на складання технічної документації на землю, робіт по будівництву фундаменту з підвалом, та моральна шкода, яку позивач оцінив у 80 000 гривень.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення мотивовано тим, що сторони не заперечували відсутності погодження меж земельних ділянок при розробленні технічної документації. Ні позивач, ні відповідач не повідомлялися про час та місце складання технічних документацій, про встановлення меж ділянок та передачу межових знаків на зберігання. При цьому межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. До технічної документації із землеустрою від 2012 та 2016 років були додані докази належного повідомлення власників суміжних земельних ділянок, що свідчить про дотримання вимог діючого законодавства при її складанні. Отже, підстави для визнання їх недійсними відсутні. При цьому позивач не довів наявність рішення Руськотишківської сільської ради Харківського району Харківської області, яким затверджена Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки АДРЕСА_1 в натурі та вчинення сільською радою дій щодо затвердження і погодження зазначеної технічної документації. Позивач також не вказав у чому полягає неправомірність і незаконність дій сільської ради щодо затвердження Технічної документації із землеустрою земельної ділянки відповідача. Висновком експертизи встановлено, що межі Земельних ділянок № НОМЕР_1 та №16, що зазначені в землевпорядній документації та Державному земельному кадастрі, накладаються одна на одну, тому визначити порушення власником Земельної ділянки №16 меж Земельної ділянки АДРЕСА_2 не можливо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на неповноту встановлення судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що він не відмовлявся від підпису в акті погодження меж земельної ділянки від 28.02.2014, вказане питання взагалі з ним не обговорювалось. Акт складено з порушенням. В той час як погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачам та проведення кадастрової зйомки залишається обов`язковим документом при розробленні технічної документації на землю. Право користування земельною ділянкою перейшло до нього від колишнього власника житлового будинку ОСОБА_3 , а останній отримував землю для будівництва будинку площею 1200 кв.м., що підтверджується технічним паспортом.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та як слідство порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Руськотишківської сільської ради № 169 від 10.06.1997 земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 безкоштовно була передана у приватну власність ОСОБА_1 (т.1 а.с. 11).

В подальшому Архітектурно-планувальним бюро Харківського району Харківської області було складено технічний звіт про передачу земельної ділянки. Згідно звіту для складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку «обмір проведено металевою мірною стрічкою з використанням екера» та складено абрис. Державний акт на право приватної власності на землю, серія ХР 25-95-45750, розміром 30 м на АДРЕСА_3 в АДРЕСА_1 , був виданий ОСОБА_1 26 серпня 1997 року ( т. 1 а.с. 12 - 20).

Зазначені правовстановлюючі та технічні документи не містять інформації щодо координат кутів земельної ділянки або прив`язки до твердих контурів на місцевості.

У 2016 році ФОП ОСОБА_4 була складена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та було встановлено (відновлено) межі земельної ділянки, визначено координати кутів повороту меж земельної ділянки. 27 жовтня 2016 року кадастрова інформація, координати кутів повороту меж земельної ділянки № НОМЕР_1 були внесені до даних Державного земельного кадастру, земельній ділянцу присвоєний кадастровий номер :00:004:0709 (т.1 а.с. 25 37, 69 ).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка по АДРЕСА_2 , кадастровий № :00:004:0709 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 68).

З даних Технічної документації ПП «Землевпорядник» вбачається, що 26 серпня 1997 року ОСОБА_5 був виданий державний акт на право приватної власності на землю серія ХР 25-95-45052, розміром 30 м на АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 14-156). Зазначена технічна документація із землеустрою була замовлена ОСОБА_5 з метою внесення земельної ділянки до єдиної державної бази даних. За результатами проведеної землевпорядної роботи було встановлено (відновлено) межі земельної ділянки, визначено координати кутів повороту меж земельної ділянки та присвоєний кадастровий номер :00:004:0608. 07 грудня 2012 року кадастрова інформація, координати кутів повороту меж земельної ділянки № НОМЕР_2 були внесені до даних Державного земельного кадастру.

10.12.2012 ОСОБА_5 продав земельну ділянку АДРЕСА_1 в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:004:0608, ОСОБА_2 (т.1 а.с. 155).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка по АДРЕСА_2 , кадастровий № :00:004:0608, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (т.1 а.с. 156).

В подальшому, ФОП ОСОБА_6 у 2017 році виконувались землевпорядні роботи по встановленню меж земельної ділянки № НОМЕР_2 та складалась відповідна технічна документація із землеустрою, з якої вбачається, що координати на місцевості меж земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 та координати за даними Державного земельного кадастру мають мінімальні розходження зі сторони сусіда по АДРЕСА_2 (max = 0,25м) (т.1 а.с. 177 191).

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр » відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексуУкраїни та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Згідно із пунктом 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

З акту встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками вбачається, що межа між земельними ділянками № 14 та № 16 була погоджена ОСОБА_1 , що підтверджується його особистим підписом (т.1 а.с. 152).

Свій підпис у зазначеному акті ОСОБА_1 пояснює тим, що довіряв ОСОБА_5 та погоджував межу у тих границях, у яких останній користувався земельною ділянкою з 1997 року. Про винос інших координат земельної ділянки на місцевість та переніс межових знаків йому у листопаді 2012 року відомо не було.

Судова колегія вважає, що підписання ОСОБА_1 акту про погодження межі між земельними ділянками № НОМЕР_1 та № 16 у листопаді 2012 року не позбавляє ОСОБА_1 оспорювати правильність визначення цієї межі в судовому порядку.

Відповідно до положень частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно із статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж у натурі на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

За змістом ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка представляє собою частину земної поверхні, що має фіксовані межі, характеризується певним місцем розташування, природними властивостями, фізичними параметрами, правовим і господарським станом та іншими характеристиками.

Межі земельної ділянки фіксуються у землевпорядній документації (кадастровому плані земельної ділянки) та виносяться на місцевість (в натурі) на підставі технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки із оформленням Акта винесення меж земельної ділянки в натурі. Місце розташування земельної ділянки фіксується прив`язкою її меж і крайніх точок до мережі координат (геодезичної мережі).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм статей 21, 55 Конституції України та статті 152 ЗК України.

Стаття 321 ЦК України проголошує непорушність права власності, яка передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наведені вище документи свідчать про те, що у сторін у справі належним чином оформлено право власності на земельні ділянки та дані про ці ділянки внесені до Державного земельного кадастру.

Висновком судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою № 15789 від 26 січня 2018 року (т.1 а.с. 213-237) встановлено, що загальна фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 визначена по координатам та складає 1137 кв.м. (0,1137 га).

Загальна фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 визначена по координатам та складає 1500 кв.м. (0,1500 га).

Лінійні розміри межі та площа земельної ділянки АДРЕСА_2 правовстановлюючим документам не відповідають.

Лінійні розміри межі та площа земельної ділянки АДРЕСА_1 правовстановлюючим документам відповідають.

У зв`язку з тим, що межі земельних ділянок №№ 14,16, які зазначені у землевпорядній документації та Державному земельному кадастрі, накладаються одна на одну, визначити порушення власником земельної ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_2 меж земельної ділянки АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , не надається можливим.

Надати відповідь на питання «Чи має місце порушення власником земельної ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_7 умов землекористування, зокрема, меж земельної ділянки № АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , не надається можливим, оскільки на клопотання експерта додаткові матеріали не були надані (т.1 а.с. 213-230).

Отже, згідно висновку експертизи внесені до Державного земельного кадастру землевпорядної документації дані про межі земельних ділянок № № 14,16 накладаються одна на одну, що відображається на кадастровій карті України, площа накладання складає 0,0322 га.

Причина такого накладення пояснюється експертом тим, що земельні ділянки надавалися в 1997 році на підставі державних актів за схемою розбивки і не містять координат кутів повороту меж, або іншої прив`язки до твердих контурів місцевості. Координування меж земельних ділянок відбувалося пізніше, - при проведенні землевпорядних робіт по встановленню (відновленню) меж. Так, дані щодо земельної ділянки № НОМЕР_2 були внесені до бази Державного земельного кадастру 07.12.2012. А дані щодо земельної ділянки № 14 27.10.2016 (т.1 а.с. 227).

Зазначене свідчить, що технічна документація із землеустрою ОСОБА_1 (станом на 2016 рік) та ОСОБА_2 (станом на 2012 рік) була розроблена без урахування всіх даних щодо меж земельних ділянок, які існували з 1997 року та були узгоджені між суміжними користувачами.

Тому висновок суду про те, що ОСОБА_1 не доведений факт порушення права володіння та користування частиною належної йому земельної ділянки у розмірі 0,0322 га не відповідає встановленим у справі обставинам.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Відповідно до глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановлених законом порядку.

У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 13, статей 12, 81, 175 ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, зазначає сторони та інших учасників спору, викладає зміст обставин, якими обґрунтовуються вимоги, та зазначає докази на підтвердження цих обставин.

З метою захисту від порушення свого права власності ОСОБА_1 не оспорив рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 з зазначеними в Державному земельному кадастрі координатами. Згідно висновку експертизи лінійні розміри межі та площа земельної ділянки АДРЕСА_1 правовстановлюючим документам відповідають.

Судова колегія вважає, що без оспорювання правовстановлюючих документів ОСОБА_2 поновити порушене право позивача неможливо.

Також ОСОБА_1 не пред`являв позовних вимог до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру з приводу визнання незаконними її дій по внесенню відомостей про координати земельної ділянки АДРЕСА_1 до Державного земельного кадастру.

Вимогою позивача є оспорювання рішення органу місцевого самоврядування щодо погодження та затвердження технічної документації зі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки АДРЕСА_1 , яким, на думку позивача, порушуються його права на користування земельною ділянкою, якою він володіє.

Проте позивач зазначеного рішення органу місцевого самоврядування суду першої та апеляційної інстанцій не надав. У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що технічна документація, що була складена за результатами землевпорядних робіт по земельній ділянці № АДРЕСА_1 , рішеннями Русько - Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області не затверджувалася.

З аналізу статей 51, 175 ЦПК України вбачається, що саме до повноважень позивача віднесено право визначати відповідача у справі.

Згідно ст.13 ЦПК України при розгляді справи суд має ухвалювати рішення зважуючи як на зміст позовних вимог так і на склад осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини осіб, які порушують права позивача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без відповідного оформленого заявою волевиявлення позивача залучати інших осіб у якості відповідачів до участі у справі та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

ПП «Землевпорядник» та ФОП ОСОБА_6 , які складали технічну документацію, що оскаржується позивачем, до участі у справі долучені не були.

За таких обставин судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про захист його прав у спосіб, що обраний ним при зверненні до суду, та до вказаних ним осіб.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції у якості свідка був допитаний ОСОБА_5 , який підтвердив, що земельна ділянка № АДРЕСА_1 була відчужена ним у межах, що були встановлені в 1997 році. На межі між земельною ділянкою № НОМЕР_1 та № 16 знаходився фундамент садового будинку.

Факт існування такого фундаменту на території належної ОСОБА_2 земельної ділянки підтверджується поясненнями ОСОБА_2 та даними оглянутих в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції фотокарток.

Відмовляючи позивачу у задоволені позову про стягнення вартості зазначеного фундаменту суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів вартості витрачених ним на його спорудження будівельних матеріалів та робіт.

Надані позивачем копії квитанцій свідчать про сплату ним земельного податку ( т. 1 а.с. 73 78).

Складена генпідрядником ТОВ « МИР» договірна ціна № 1 (т.1 а.с. 84), локальний кошторис на будівельні роботи № 2 1 - 1 (т.1 а.с. 85 86), відомості ресурсів (т.1 87 89), розрахунки загальновиробничих видатків по локальному кошторису № 21-1 та дефектний акт (т. 1 а.с. 91 93) не можуть вважатися належними доказами, оскільки складені у 2016 році, тобто набагато пізніше проведених будівельних робіт.

З доданих до матеріалів справи товарних чеків (т.1 а.с. 94 95) неможливо встановити особу платника та цільове призначення відпущених за цими чеками будівельних матеріалів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (ч.1 ст.103 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 було роз`яснено його право заявити клопотання про призначення у справі експертизи для визначення вартості будівельних матеріалів, використаних для будівництва фундаменту. Від проведення по справі будівельно-технічної експертизи позивач відмовився.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки вина ОСОБА_2 у виникненні накладення земельної ділянки № НОМЕР_2 на земельну ділянку № НОМЕР_1 не доведена, підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди вістуні.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, з метою захисту порушеного права власності позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з іншим позовом.

З огляду на вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року слід змінити в частині мотивів відмови у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 14 листопада 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.І. Котелевець

Р.М.Піддубний