ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1639/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: представник апелянта ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 липня 2019 року (суддя Продан Б.Г.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 , в якому просив поділити майно подружжя, а саме: визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 ; припинити право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 ; виділити у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову вказував, що з 15.10.2011 року по 13.06.2017 року він перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.

17 жовтня 2007 року позивач уклав із Відділом капітального будівництва УМВСУ в Хмельницькій області договір про дольову участь у будівництві багатоквартирного будинку. До моменту укладення шлюбу ним було сплачено 110 000 грн. вартості квартири АДРЕСА_1 . З грудня 2013 року внески за квартиру на користь позивача сплачував його батько, всього він сплатив 94 000 грн. В грудні 2015 року ОСОБА_2 оформив право власності на квартиру. Вважає, що оскільки зазначена квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, тому вона підлягає визнанню за ним на праві особистої приватної власності.

Крім того, в період шлюбу, а саме 04.01.2012 року, сторонами було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що є спільною сумісною власністю подружжя, тому така квартира полягає поділу між подружжям в рівних частках.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11 липня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Припинено право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 . Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , а іншу 1/2 частину цієї квартири виділено у власність ОСОБА_4 .

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02 вересня 2019 року вирішено питання по судовому збору. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6137,00 грн.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між подружжям в рівних частках. Щодо квартири АДРЕСА_1 суд дійшов висновку, що дане нерухоме майно, право власності на яке хоча і оформлено в період перебування у зареєстрованому шлюбі сторін, однак позивачем доведено, що джерелом набуття спірної квартири були не спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тому така квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково: визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 43,02%, квартири АДРЕСА_1 , поділити вказану квартиру виділивши ОСОБА_2 частку в ній - 71,51%, а ОСОБА_4 - 28,49%; поділити квартиру АДРЕСА_2 , виділивши ОСОБА_2 частку у ній - 50%, а ОСОБА_4 - 50%; виділити квартиру АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_4 ; виділити квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості часток у розмірі 90 035,78 грн.

В обґрунтування скарги зазначала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що кошти в сумі 94 000 грн. були подаровані позивачу його батьком. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що внесені в період шлюбу сторін грошові кошти належали ОСОБА_5 та/або між останнім і позивачем існували будь-які договірні зобов`язання щодо них, а надані позивачем квитанції та заяви про сплату коштів ОСОБА_5 є неналежними, недостовірними та недопустимими. Апелянт вважає, що між позивачем, відповідачем та ОСОБА_5 виникли правовідносини виконання зобов`язання через іншу особу, що підтверджується змістом заяв ОСОБА_5 та платіжними документами. Також, не з`ясованими в оскаржуваному рішенні суду є обставини фінансування спірної квартири АДРЕСА_1 , не сторонами, а державою. Крім того, суд без жодного з`ясування та доказів встановив факт, що подаровані позивачу кошти його батьком в розмірі 94000 грн., належали саме останньому.

Суд першої інстанції позбавив відповідача можливості доводити свою позицію показаннями свідків, не надав оцінку належності та допустимості доказів позивача, не зазначив мотивованої оцінки кожного аргументу відповідача та мотиви не застосування норм права, на які посилався відповідач, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15 жовтня 2011 року, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2017 року розірвано.

17 жовтня 2007 року ОСОБА_2 уклав із ВКБ УМВСУ в Хмельницькій області договір про дольову участь у будівництві багатоквартирного будинку, а саме, квартири АДРЕСА_1 .

До моменту укладення шлюбу, тобто 15.10.2011 року, позивачем було сплачено 110 000 грн. вартості даної квартири, що підтверджується відповідними платіжними документами (а.с.11-16 т.1).

З грудня 2013 року внески за квартиру на користь позивача сплачував його батько, ОСОБА_5 , всього сплачено 94 000 грн., що підтверджується копіями квитанцій по рахунку в відділенні банку та заявами ОСОБА_5 до ВКБ УМВСУ в Хмельницькій області про зарахування грошових коштів за його сином, ОСОБА_2 , в якості внесків відповідно до договору про дольову участь від 17.10.2007 року, за квартиру АДРЕСА_1 (а.с.17-29 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.12.2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 оформлено на ОСОБА_2 .

За час перебування у шлюбі сторони набули у власність на підставі договору купівлі-продажу від 04 січня 2012 року квартиру АДРЕСА_2 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Установивши, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період перебування сторін у шлюбі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки протилежного ОСОБА_4 не доведено.

ОСОБА_4 на виконання вимог статті 60 СК України не надала доказів про спростування матеріально-правової презумпції спільності майна подружжя, визнавши при цьому факт набуття квартира АДРЕСА_2 у власність під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .

Щодо поділу квартири АДРЕСА_1 , то на виконання вимог ст.60 СК України ОСОБА_2 надано належні та допустимі докази про спростування матеріально-правової презумпції спільності майна подружжя.

Відповідно до договору про дольову участь в будівництві №4/1318-07 від 17 жовтня 2007 року, укладеного між ВКБ УМВС України в Хмельницькій області та ОСОБА_2 , за умовами якового ОСОБА_2 зобов`язувався протягом будівництва житлового будинку, розміщеного в АДРЕСА_1 , сплатити загальну вартість квартири АДРЕСА_1 , орієнтовна вартість якої складає 193 539,56 грн. Як вбачається із матеріалів справи, до укладення шлюбу, 15.10.2011 року, позивачем сплачено в рахунок загальної вартості квартири 110 000 грн., що підтверджується відповідними банківськими квитанціями (а.с.11-14 т.1), та картками рахунків, виданими ВКБ УМВС України в Хмельницькій області (а.с.15,16 т.1). Решта, а саме сума 94 000 грн. була сплачена, ОСОБА_5 , батьком позивача, що підтверджується відповідними квитанціями відділення банку за період з грудня 2013 року по травень 2015 року, та заявами ОСОБА_5 за зазначений період, відповідно до яких він просив ВКБ УМВС України в Хмельницькій області внесені ним кошти на розрахунковий рахунок Генерального підрядника КП Управління механізації будівництва зарахувати за його сином ОСОБА_2 в рахунок укладеного ним договору №4/1318-07 від 17.10.2007 року на будівництво квартири АДРЕСА_1 (а.с.17-29 т.1).

Зважаючи на зазначене, джерелом набуття квартири АДРЕСА_1 , не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а отже висновок суду першої інстанції про визнання такої квартири особистою приватною власністю позивача є правильним.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк