28.10.2019 Справа № 363/4283/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом, та уточнивши позовні вимоги, посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов`язань за договором позики від 27 квітня 2017 року по поверненню грошових коштів у сумі 22 640 грн., в зв`язку з чим, порушив питання про стягнення суми боргу в розмірі 22 640 грн., процентів від відповідної суми позики в розмірі 5 323 грн. 81 коп., інфляційне збільшення суми основного боргу у розмірі 3 284 грн. 72 коп., 3% річних від простроченої суми основного боргу в розмірі 967 грн. 63 коп. та судових витрат.

Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому ствердив, що грошових коштів в борг від позивача не отримував. Одночасно повідомив, що грошові кошти, про які йде мова у розписці, є майновою шкодою заподіяною третіми особами позивачу. Пояснив, що цими третіми особами є працівники, які тимчасово виконували роботи у позивача. Під час виконання робіт пошкодили майно позивача на суму 22 640 грн. Зважаючи, що це були його працівники, тому позивач вирішив, що саме він має сплатити компенсацію за заподіяні збитки із заробітної плати осіб, які їх заподіяли. Звернув увагу, що в розписці датованій 27.04.2019 року жодним чином не відображено, що він бере у ОСОБА_3 будь-які грошові кошти. Борговий документ не містить даних про те, що грошове зобов`язання слід виконати на користь позивача. На підставі викладеного наполягав на відмові у задоволенні позову.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позову, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на спростування змісту боргового документа, як і не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник позивача в суді позов підтримав та просив про його задоволення з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача в суді наполягав на відмові у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 жодних коштів в борг від позивача не отримував.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 27 квітня 2017 року написав розписку такого змісту « Я ОСОБА_4 зобов`язуюсь повернути борг 22 640 грн. до 12.06.2017 року. Паспорт НОМЕР_1 виданий Вишгородським РВГУ в Київській області 17 вересня 1997 року».

Позивач, як у позовній заяві, так і в суді наполягав на тому, що вказана розписка свідчить про укладення між ним та відповідачем договору позики.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Зі змісту розписки відповідача суд не може дійти висновку про отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 22 640 грн. у борг, коли така розписка взагалі не містить відомостей про ОСОБА_3 як сторону договірних відносин (кредитора), як і не містить відомостей про обов`язок ОСОБА_4 повернути борг ОСОБА_3 .

Дослідивши розписку, суд, виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, доходить висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні викладених вище вимог Закону, не укладався.

Сам лише факт наявності оригіналу розписки у ОСОБА_3 не може безумовно свідчити про існування договору позики між ним та відповідачем.

Разом з тим суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_4 не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх ОСОБА_3 , оскільки розписка написана з метою вирішення питання щодо відшкодування шкоди заподіяної позивачу працівниками відповідача.

Позивачем в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання договору позики, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів на користь ОСОБА_3 судом не встановлено.

Крім того, наданий відповідачем звукозапис приватного характеру, як слушно зауважив позивач, здійснений без його згоди, який суд при вирішенні цієї справи не досліджував та при винесенні рішення у цій справі до уваги не приймає, оскільки здійснення такої фіксації на вимогах ст.ст. 236 та 238 ЦПК України не ґрунтується та може призвести до порушення прав позивача на приватне життя.

З урахуванням викладених обставин, підстав для задоволення позову судом не встановлено, який є недоведеним та не обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 11.11.2000 року Дарницьким РУ ГУМВС України в місті Києві.

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий 17.09.1996 року Вишгородським РВ ГУМВС України в Київській області.

Суддя