Справа № 603/677/18
Провадження №2/603/41/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2019 р. м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

за участі секретаря судового засідання Бішко І.М.

у відсутності сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетманглобал»

до ОСОБА_1

про стягнення матеріальної шкоди, інфляційних витрат та трьох процентів річних

в с т а н о в и в :

20 вересня 2018 року позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 28 279,20 грн., три проценти річних від простроченої суми - 2545,13 грн., інфляційні втрати - 10541грн.

Мотивував тим, що 31 липня 2015 року позивачем було застраховано належний йому на праві власності транспортний засіб - легковий автомобіль НОМЕР_1. 09 вересня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю вищевказаного автомобіля. Особою винною у настанні дорожньо-транспортної пригоди був відповідач ОСОБА_1 Внаслідок ДТП автомобіль повністю деформувався. Розмір заподіяного збитку згідно розрахунку страхового відшкодування становив 227 942,04 грн., однак розмір страхового відшкодування за вирахуванням безумовної франшизи склав - 199662,84 грн.

З огляду на положення ч. 1 ст. 1166 ЦК України, якими передбачено відшкодування шкоди, особою, що її завдала в повному обсязі, позивач просив стягнути 28279,20 грн. з відповідача. Також, покликаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить задовольнити.

Відповідач відзиву на позов не подав у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду повідомлявся належним чином.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ № 409954 легковий автомобіль НОМЕР_1 належав позивачу по справі (а.с. 12).

31 липня 2015 року між позивачем та ПрАТ СК «Саламандра-Україна» було укладено договір страхування № 03.0004662 обєктом страхування якого був вищевказаний легковий автомобіль.

09 вересня 2015 року на ділянці дороги Івано-Франківськ Тернопіль км 42+188 внаслідок ДТП вищевказаний транспортний засіб за кермом якого перебував ОСОБА_1 отримав механічні пошкодження, а саме, за виключенням двох лівих дверей було повністю деформовано кузов автомобіля (а.с. 8).

Особою винною у настанні дорожньо-транспортної пригоди є відповідач ОСОБА_1

Розмір заподіяного збитку згідно розрахунку страхового відшкодування становив 227 942,04 грн., однак розмір страхового відшкодування за вирахуванням безумовної франшизи у розмірі 28279,20 грн. склав - 199662,84 грн. (а.с. 9-11).

09 грудня 2015 року ПрАТ СК «Саламандра-Україна» відповідно до договору страхування № 03.0004662 від 31.07.2015 року сплатило на користь позивача 199662,84 грн. страхове відшкодування, що підтверджується випискою по рахунках (а.с. 16).

Отже судом встановлено, що заподіяна позивачу шкода не була відшкодована в повному обсязі, оскільки розмір страхового відшкодування зменшився на суму вирахуваної франшизи.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд, виходить із такого.

Приписами ст. 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

За правилами статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

За змістом статті 979 ЦК України, статті 16 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі Закон № 85/96-ВР) за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій сторонці (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як передбачено ст. 8 цього Закону, страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (абзац 16 статті 9 Закону).

Приписами абзацу 1 ст. 9 Закону № 85/96-ВР визначено, що страхова сума це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а положеннями абзацу 18 цієї статті передбачено, що франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату в строк, встановлений договором.

Отже, аналіз вищевказаних вимог законодавства дає підстави для висновку, що завдання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди певній особі, породжує як деліктне, так і договірне зобовязання, що випливає з договору страхування.

Між тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною допоки не відшкодує таку шкоду в повному обсязі.

Судом встановлено, що розмір страхового відшкодування, сплаченого позивачу (страхувальнику) страховиком (ПрАТ «СК Саламандра-Україна») не покрив в повному обсязі заподіяної внаслідок ДТП матеріальної шкоди, оскільки заподіяна шкода і розмір страхового відшкодування не був еквівалентним, а зменшився на 28279,20 грн. тобто на суму вирахуваної франшизи.

За таких обставин, ураховуючи вимоги ст. 1166 ЦК України щодо відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі, різниця між заподіяною позивачеві шкодою та сумою виплаченого йому відшкодування в розмірі 28279,20 (франшиза), підлягає стягненню з відповідача для повного покриття завданої шкоди.

Таким чином позов в цій частині є обґрунтованим та узгоджується із законодавством, а тому підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення із відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

Плата за прострочення виконання грошового зобов'язання, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності врегульована ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до цієї норми боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто за вказаною нормою обовязок боржника сплатити борг разом із інфляційними витратами та процентами виникає лише за умови прострочення виконання грошового зобовязання. Під грошовим зобовязанням розуміються зобовязання, згідно з якими боржник повинен сплатити кредитору кошти.

Прострочення виконання грошового зобов'язання, має місце тоді, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Іншими словами, боржник ігнорує виконання свого обовязку щодо сплати грошових коштів.

Як уже наголошувалося вище, до відносин повязаних із грошовими зобовязаннями застосовуються загальні положення про зобовязання. Так відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Відповідно до положень частини першої статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Отже, закон надає потерпілому право вимагати відшкодування, однак не зобовязує його до цього.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в деліктному зобовязанні. Він вільно, на власний розсуд обирає час та спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги до боржника про відшкодування шкоди, зазначаючи при цьому конкретний розмір збитків, як грошового вираження завданої шкоди. І саме факт невиконання (неналежного виконання) боржником зобовязання зі сплати коштів, як компенсації за завдану шкоду, породжує виникнення грошового зобовязання. Період за який боржник не виконував грошового зобовязання з погашення боргу до моменту його погашення, вважатиметься часом прострочення грошового зобовязання.

Однією з засад (принципів) цивільного законодавства, визначених у ст. 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність.

Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість". При цьому згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов'язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

У зв'язку з цим, всі правила, які створюються сторонами чи законом, підпадають під контроль судів для того, щоб вирішити, чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів (Постанова ВС від 19.07.2018 по справі № 916/752/17 (№ в ЄДРСР 75476488)).

Отже, цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи.

У деліктних правовідносинах (які виникають після заподіяння шкоди) реалізація принципу добросовісності проявляється у недопущенні збільшення розміру завданої шкоди, вчиненні завдавачем шкоди всіх дій, спрямованих на мінімізацію розміру завданої шкоди, якомога скорішому добровільному відшкодуванні шкоди.

Також, виходячи із критерію рівності учасників цивільних правовідносин перевірка на предмет дотримання стандарту доброчесної поведінки підлягає й інший субєкт деліктних правовідносин кредитор.

Тобто, зясуванню підлягатиме те чи добросовісно кредитор діяв щодо боржника. А саме, чи добросовісно визначив розмір збитків (боргу), чи в межах розумних строків звернувся із вимогою про відшкодування шкоди, чи не призвела поведінка кредитора до необґрунтованого та невиправданого збільшення сум, що підлягатимуть сплаті боржником.

Як встановлено судом, позивач (кредитор і спірних правовідносинах) до відповідача (боржника) з вимогою про відшкодування шкоди у розмірі 28279 грн. 20 коп. в досудовому порядку не звертався. А до суду із вимогою про відшкодування шкоди звернувся через 3 роки після вчинення ДТП (й через 2 роки 10 місяців після страхової виплати). Отже, відповідачу (боржнику) не було відомо про розмір грошового зобовязання, що підлягало виконанню, до звернення позивача із цим позовом до суду, а тому відсутній факт прострочення грошового зобовязання з боку відповідача (боржника). А тому проведення нарахування інфляційних витрат та процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України є передчасним, і вважалося б несправедливим щодо боржника.

Таким чином, ця позовна вимога до задоволення не підлягає, оскільки є безпідставною та небґрунтованою.

Щодо клопотання представника позивача про зазначення стягуваної суми, яка підлягає стягненню з Відповідача, не тільки у грошовій одиниці України гривні, але додатково і у еквіваленті грузинських ларі за курсом Національного банку України, так як відповідач є громадянином ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на вказані положення не підлягає до задоволення клопотання позивача про додатковий перерахунок розміру матеріальної шкоди у грузинські ларі, оскільки жодних правових підстав для цього немає.

Окрім зазначеного у відповідності до ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

З матеріалів справи встановлено, що вищевказане клопотання отримане судом 26.12.2018 року, а саме після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (ухвала суду від 10.12.2018 року).

Відповідно до вимог ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено 1762,00 грн. судового збору (а.с. 1). У зв'язку із частковим задоволенням позову суд присуджує з відповідача на користь позивача вказані судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 1204,58 грн (28279,20х1762:41365).

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетманглобал» про стягнення матеріальної шкоди, інфляційних витрат та трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетманглобал» 28279,20 грн. матеріальної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетманглобал» 1204,58 грн. понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду через Монастириський районний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЕТМАНГЛОБАЛ», , юридична адреса: вул.Дмитра Кедріна будинок №44 офіс 4 м.Дніпро, 49008.

Відповідач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, останнє відоме місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_1

Повне рішення складено 16 січня 2019 року.

Суддя ОСОБА_3