КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року місто Київ.

Справа 755/15183/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3895/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року (ухваленого в складі судді Шевченко В.М., повний текст судового рішення складено 12 грудня 2018 року)

в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «НАДРА» , треті особи: приватний нотаріус Селіверстов В.О., Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним іпотечного договору від 20.02.2008року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд визнати недійсним іпотечний договір від 20 лютого 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», в особі начальника відділення філії ВАТ «КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1765, та скасувати похідні з іпотечного договору обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно (об'єкт обтяження - квартира, адреса: АДРЕСА_1) за реєстраційним номером обтяження 6634709 від 20.02.2008 р., що зареєстроване приватним нотаріусом Селіверстовим В.О. та обтяження у вигляді іпотеки (об'єкт обтяження - квартира, адреса: АДРЕСА_1) за реєстраційним номером обтяження 6637774 від 21.02.2008 р., що зареєстроване приватним нотаріусом СеліверстовимВ.О.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що за умовами кредитного договору № 30/П/05/2008/-840, укладеного 20.02.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра», останній надав позивачу кредит строком до 19.02.2038, цільове використання якого полягає в проведенні розрахунку по договору купівлі-продажу від 20.02.2018, укладеного між позивачем та покупцем, згідно з яким ОСОБА_2 має придбати у власність нерухоме майно - квартиру, загальною площею 44,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За іпотечним договором, укладеним на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та ВАТ «КБ «Надра», позивачем було передано квартиру АДРЕСА_1, вартістю 588830 грн., та умовами якого, крім іншого, було визначено ОСОБА_2 повернути до 19.02.2038 кредит у сумі 106828 доларів США 72 центи, сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Як зазначав у своїй позовній заяві позивач, викладені в п.2.1.2 Іпотечного договору умови щодо передачі іпотеки у володіння та користування ОСОБА_2 та виконання сторонами договору своїх зобов'язання не відповідають дійсності, оскільки за змістом цього пункту право власності у покупця на придбану квартиру виникне з моменту підписання сторонами цього Договору, нотаріального посвідчення, державної реєстрації та повного розрахунку за продану квартиру, а в п. 6 Договору визначено, що продаж квартири проводиться за 588830,00 грн., на момент підписання Договору Продавці отримують у покупця гроші у сумі 548430,00 грн., що підтверджується заявою із засвідченням справжності підписів Продавців, решту суми 40400,00 грн. Покупець зобовязувався сплатити до 20.08.2008, однак вказані кошти на момент укладення Іпотечного договору сплачені не були, повний розрахунок здійснений не був, відповідно право власності на квартиру не виникло, а Продавці, в порушення умов договору купівлі-продажу, не надали відповідну заяву на підтвердження факту розрахунку за продану нерухомість. Загальним засадам цивільного законодавства та положенням Закону України «Про іпотеку» суперечить п.1.1 Іпотечного договору, за змістом якого визначено, що ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов'язання, що витікає з кредитного договору, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки. У своїй позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що вищевказане нерухоме майно йому не належить, він не може відчужити дане майно, оскільки ним не розпоряджається, тому на даний предмет іпотеки не може бути звернуто стягнення. Іпотечний договір також встановлює, що предметом іпотеки є квартира, що передається в іпотеку і належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, що не відповідає дійсності, оскільки згідно інформації з державних реєстрів, предмет іпотеки позивачу не належить. ПАТ «КБ «Надра» опублікувало оголошення з продажу права вимоги за кредитним договором № 30/П/05/2008/-840, укладеного 20.02.2008, що включає право вимоги за кредитним договором № 30/П/05/2008/-840 та забезпечення (квартира), шо порушує права позивача, оскільки іпотечне зобов'язання є похідним від кредитного зобов'язання. Тому позивач і просить суд визнати недійсним іпотечний договір та скасувати обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, оскільки позивач не мав права власності на іпотечне майно, тому не був наділений повноваженнями виступати іпотекодавцем в Іпотечному договорі

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» (Відкрите акціонерне товариство « КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА», треті особи: приватний нотаріус Селіверстов В.О., Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним іпотечного договору від 20.02.2008 року - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу 09 січня 2019 року, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року.

В скарзі вказував на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм права і підлягає скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У мотивувальній частині рішення суд вказує на те, що головною умовою є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначений договір. Однак судом не було прийнято до уваги інші норми Цивільного кодексу України, які регламентують, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (відповідно до частини першої статті 15 Ц України). Порушення права Позивача, зокрема, проявляються і у тому, що Позивач є іпотекодавцем, тобто особою, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечень; виконання власного зобов'язання перед іпотекодержателем. Водночас зобов'язання як такі не виконуються Продавцями за Договором купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2008 року, але Позивач - Покупець - тим не менше забезпечив власне зобов'язання, не отримуючи натомість жодних привілеїв, адже право власності йому не належить.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки за іпотечним договором може бути нерухоме майно, що належить іпотекодавцю на праві власності. Пункт 7 Договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2008 року встановлює, що право власності на придбану квартиру у Покупця виникне з моменту підписання сторонами цього Договору, його нотаріального посвідчення, державної реєстрації та повного розрахунку за продану квартиру. Протеправо власності на вказану квартиру у Позивача не виникло ані на момент укладення іпотечного договору, ані станом і на дату подання позовної заяви та даної апеляційної скарги.

Витяг з Державного реєстру правочинів від 20 лютого 2008 року за № 5473085, крім того, встановлює, що ОСОБА_2 є Набувачем за Договором купівлі- продажу від 20 лютого 2008 року, що не є тотожним поняттю "власник".

Суд помилково не прийняв аргументи представника Позивача стосовно відсутності даних щодо дійсного власника іпотечного майна - квартири, оскільки матеріали справи містять протилежне - власником цього майна зазначений позивач згідно із відомостями державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дата формування - 02.10.2018 р. Та судом не прийнятий до уваги той факт, що Позивач зазначений як власник майна лише у розділах «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна» та у розділі «Відомості з державного реєстру іпотек» (реєстраційні номери обтяжень 6634709 та 6637774 відповідно). Судом не зосереджено увагу на тому, що вищезгадана заборона на відчуження нерухомого майна була накладена нотаріусом у зв'язку з посвідченням оскаржуваного іпотечного договору до припинення іпотечного договору. Тобто наявність обтяжень у вигляді заборони та іпотеки, з яких випливає той факт, що Позивач є власником майна, виходить із того, що Іпотечним договором, який є предметом спору, встановлений факт належності цього майна саме Позивачеві, що не відповідає дійсності.

Також в апеляційній скарзі посилається на рішення Вищого господарського суду України у справі № 48/621 від 12 грудня 2011 року, в якому суд стверджує, що особа, яка на момент укладення договору іпотеки не має права власності не може розпоряджатись цим майном та бути іпотекодавцем.

Крім того висновок суду про те, що дії Позивача щодо оспорення договору іпотеки є намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором є надуманими.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року відмовити, залишивши рішення суду 1 інстанції в силі.

Посилалась на те, що судом першої інстанції вірно вказано, що позивач у справі (Апелянт) не подав до суду достатні докази, що підтверджували б підстави, на які він посилається. Суд вірно відхилив аргументи Позивача стосовно відсутності даних щодо дійсного власника іпотечного майна (квартири), оскільки матеріали справи містять протилежне- власником цього майна зазначений Позивач згідно із відомостями державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дата формування - 02.10.2018. Жодних доказів на спростування відомостей державного реєстру стороною позивача суду не надано.

Позивач не надав суду ні підтвердження неправдивості цих доводів, ні копію договору купівлі-продажу, на який сторона неодноразово посилалась.

Крім того, права позивача ніяким чином не порушені. З ним правомірно уклали кредитний договір та іпотечний договір, а правомірність останнього посвідчена нотаріусом. Жодних підстав вважати відповідний Договір іпотеки недійсним, ПАТ «КБ «Надра» не вбачає.

Абзацом 3 терміну «Предмет іпотеки» Іпотечного договору визначено, що квартира, що передається в іпотеку, належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу СеліверстовимВ.О. 20 лютого 2008 року за реєстром № 1756 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20 лютого 2008 року

На момент вчинення спірного правочину сторонами додержано вимоги щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, тому посилання позивача на ч. 1 ст. 203 ЦК України як на підставу недійсності правочину є недоведеним і хибним.

Позичальник, виступивши іпотекодавцем нерухомого майна за спірним договором іпотеки, тим самим надав згоду на передачу в іпотеку придбаного ним по договору купівлі-продажу квартири нерухомого майна, не довів наявності порушення свого права.

Крім того, іпотекодавцем виступив позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно є її власністю на момент укладення договору іпотеки.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 року № 607/3932/16-ц.

Таким чином, посилання апеллянта є недоречними та не підтверджуються доказами та обставинами справи.

Позивач та його представник до суду не з'явились, доказів на підтвердження наявності поважних причини для неявки до суду не подано. Клопотання адвоката ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи судом відхилено, так як вказана ним причина неявки "за сімейними обставинами" не визнана поважною.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги не визнала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову , суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

20.02.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 30/П/05/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» було надано ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 106828,72 доларів США, в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Нове житло» строком до 19.02.2038 (а.с.6-8).

20.02.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, за яким предметом іпотеки визначено квартиру №77, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).

За змістом п. 2.1.2 Іпотечного договору предмет іпотеки переданий у володіння та користування Іпотекодавцю ОСОБА_2 - Продавцями до договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, неповнолітнім ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 , (договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О. 20 лютого 2008 року за реєстром № 1756, зареєстрованим у Державному реєстрі правочинів 20 лютого 2008 року), які не мають до Іпотекодавця майнових чи інших вимог або претензій. Сторони по Договору купівлі-продажу квартири виконали свої зобов'язання повністю (а.с. 4).

В абзаці 3 терміну «Предмет іпотеки» Іпотечного договору визначено, що квартира, яка передається в іпотеку, належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О. 20 лютого 2008 року за реєстром № 1756 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20 лютого 2008 року (а.с. 4).

При цьому, самого договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2008 позивачем суду першої інстанції не надано.

Як вбачається з витягу електронної торгової системи ProZorro.Sale від 02.10.2018 року, ПАТ «КБ «Надра» опубліковано оголошення з продажу права вимоги за кредитним договором № 30/П/05/2008-840 від 20.02.2008 з забезпеченням (квартира); адреса місцезнаходження активу: Україна, Київ, 00000, Київ, вул. Каунаська, 4/2 (а.с.12).

Згідно акту, затвердженого начальником ЖРЕО-417, в квартирі АДРЕСА_1 проживає сім'я в складі чотирьох чоловік без реєстрації: ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Дана квартира придбана в 2008 р. згідно договору купівлі-продажу, квартплата та комунальні послуги сплачуються вчасно (а.с.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Судом встановлено, що основне зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором №30/П/05/2008-840 від 20.02.2008 не виконано і не припинено.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

В спірному іпотечному договорі у терміні «Іпотека» вказано, що іпотека - забезпечення виконання Зобов'язання Нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем забезпеченого іпотекою Зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця у порядку, встановленому діючим законом чи договором іпотеки.

Абзацом 3 терміну «Предмет іпотеки» Іпотечного договору визначено, що квартира, що передається в іпотеку, належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу СеліверстовимВ.О. 20 лютого 2008 року за реєстром № 1756 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20 лютого 2008 року (а.с. 4).

Пунктом 3.2.1 Іпотечного договору визначено право Іпотекодавця володіти та користуватися Предметом іпотеки відповідно до його функціонального призначення та технічних можливостей (а.с.5).

За змістом ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Пунктом 5.1 Іпотечного договору визначено право Іпотекодержателя звернути стягнення на Предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання Зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення Іпотекодавцем будь-яких зобов'язань за цим Договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих Іпотекодержателю за цим Договором.

За своїм змістом умови Іпотечного договору узгоджується зі змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України.

З аналізу вищевикладеного суд встановив, що на момент вчинення спірного правочину сторонами додержано вимоги щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, тому посилання позивача на ч. 1 ст. 203 ЦК України як на підставу недійсності правочину є недоведеним.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» визначений вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором, предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» передбачали, що предметом іпотеки за іпотечним договором може бути нерухоме майно, що належить іпотекодавцю на праві власності.

Так, як під час укладення договору іпотеки, позивач не повідомляв кредитора , про неповне виконання ним свого обов'язку по оплаті вартості придбаної квартири, тобто, діяв недобросовісно, суд встановив, що дії позивача щодо оспорення договору іпотеки через десять років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов'язань, та є штучним створенням перешкод для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Спірним договором іпотеки в іпотеку було передано належне ОСОБА_2 нерухоме майно, яке, в свою чергу, було передано йому у володіння та користування продавцями по договору купівлі-продажу квартири, і лише та обставина, що позивач на момент укладення спірного договору не був власником нерухомого майна та, відповідно, не міг бути наділений повноваженнями виступати стороною такого договору, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного договору.

Головною умовою є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначений договір.

Так, позивач, як позичальник, виступивши іпотекодавцем нерухомого майна за спірним договором іпотеки, тим самим надав згоду на передачу в іпотеку придбаного ним по договору купівлі-продажу квартири нерухомого майна, не довів наявності порушення свого права.

При цьому суд встановив, що іпотекодавцем виступив позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно є її власністю на момент укладення договору іпотеки.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 року № 607/3932/16-ц.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги позивача в тій частині, що його права порушуються продавцями квартири є безпідставні та такими, що не впливають на вирішення даного спору, так як позовні вимоги позивач заявив не до продавців квартири, яку потім позивач передав в іпотеку, а до свого кредитора.

Посилання позивача на те, що він не набув права власності на спірну квартиру на момент передачі її в іпотеку, через несплату її повної вартості, а тому така квартира не могла виступати предметом іпотеки є недоведеними, та спростовуються п.2.1.2 договору іпотеки, який підписав позивач, відповідно до якого вказано, що продавці не мають до іпотекодавця жодних майнових чи інших вимог або претензій. Сторони виконали свої зобов'язання за договором купівлі-продажу повністю.

Таким чином, суд вірно врахував, що коли позивач отримував кредит, він повідомив кредитору, що розрахунки за договором проведені в повному обсязі, а через десять років коли його треба повертати, почав стверджувати, що він повністю не розрахувався за договором купівлі продажу, а тому не набув квартиру у власність.

При цьому договір купівлі-продажу, відповідно до якого вказано, що право власності до позивача на іпотечну квартиру, переходить після повного розрахунку, надав лише до суду апеляційної інстанції, не навівши виняткових обставин, які б перешкодили йому надати цей доказ до позовної заяви.

Незважаючи на те, що нові докази до апеляційного суду позивач подав з порушенням вимог ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що вони не спростовують висновків суду, щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки за позовом позивача, який не довів, що відповідач порушив його права.

Навпаки, судом було встановлено, що саме позивач, оспорюючи дійсність договору іпотеки, посилається, нібито на не набуття ним у власність, переданого в іпотеку майна, намагається уникнути свого обов'язку повернути кредит за рахунок іпотечного майна.

Доводи позивача з приводу відсутності даних щодо дійсного власника іпотечного майна (квартири), спростовуються відомостями державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дата формування - 02.10.2018. Жодних доказів на спростування відомостей державного реєстру стороною позивача суду не надано.

Надіслана поштою апеляційному суду довідка БТІ свідчить про те, що станом на дату її формування, а саме на 04.02.2019 року іпотечна квартира на праві власності за позивачем не зареєстрована, проте це не доводить того факту, що позивач не придбав спірну квартиру у власність за кредитні кошти відповідача та не передав її в іпотеку 20.02.2008 року на забезпечення своїх обов'язків по поверненню кредиту.

Посилання позивача на практику Вищого господарського суду України у справі № 48/621 від 12 грудня 2011 року, колегія суддів не приймає з огляду на те, що в даній справі встановлені інші обставини, та недоведеність позивачем, порушення його прав, внаслідок укладення договору іпотеки, - відповідачем в даній справі.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги та інші судові витрати позивача не відшкодовуються, так як його апеляційна скарга залишається без задоволення. Інші учасники справи не заявили до відшкодування судові витрати за час апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова складена 01 березня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

Іванченко М.М.