ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

іменем України

16 січня 2019 року

справа № 639/1414/18

провадження № 22ц/790/169/19

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судовоъ палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А. В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - Харківська місцева прокуратура № 2,

позивач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу прокуратури Харківської області на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2018 року в складі судді Єрмак Н.В.,

у с т а н о в и в:

В березні 2018 року Харківська місцева прокуратура № 2 звернулася у Жовтневий районний суд м. Харкова в інтересах Харківської міської ради (далі - ХМР) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власницею нежитлових приміщень цокольного поверху АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування, посвідченого 24 квітня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області за реєстровим № 999. Однак за період з 01 березня 2015 року по 31 грудня 2017 року не вносила плату за фактичне користування вказаною земельною ділянкою. На підставі визначених за результатами топографічного знімання координат земельної ділянки, оброблених та сформованих в електронному файлі «.shp», та програмних комплексів з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова, розроблених на підставі Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01 січня 2013 року, затвердженої рішенням Харківської міської ради № 1209/13 від 03 липня 2013 року та введеної в дію з 01 січня 2014 року, Департаментом територіального контролю ХМР проведено розрахунок розміру шкоди, яку мав би отримати бюджет у випадку належного оформлення права постійного користування зазначеною земельною ділянкою. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ХМР без пізпідставно збережні кошти у розмірі орендної плати в загальній сумі 378 595 грн. 24 коп.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року в складі судді Баркової Н.В. матеріали цивільної справи направлено на розгляд до Московського районного суду м. Харкова.

06 червня 2018 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення закону щодо відшкодування збитків, а не норми статей 1212-1214 ЦК України. Зазначає, що в даному випадку необхідно керуватись приписами статті 1193 ЦК України, встановити та дати оцінку діям як відповідача, так і діям позивача щодо вчинення заходів, спрямованих на уникнення збитків (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі № 922/3413/17). Доказів на підтвердження здійснення позивачем заходів щодо укладення договору оренди земельної ділянки з відповідачем не надано. Розмір орендної плати складено на припущеннях та орієнтовних даних щодо розміру земельної ділянки.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на порушення вимог пункту 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, акт та розрахунок збитків складено позивачем, а не комісією в складі представників районної державної адміністрації, власника земельної ділянки, представника відповідача, представників територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки.

25 вересня 2018 року прокуратура Харківської області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив обставин у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню. Зокрема, посилається на правовий висновок, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УШ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

09 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу передано до Харківського апеляційного суду.

09 листопада ОСОБА_2 - представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстнції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтвердженими наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина 1 статті 116 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовужється в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини 1 статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання зеемельної ділянки.

За змістом указних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Підставою для вішкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК України).

Преметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності оночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпіого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, буівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (чсатина 2 статті 120 ЗК України). Набуття іншшою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є піставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини 1 статті 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної васності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельною ділянкою - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменнту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені, та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частнии 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєсторованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого васника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власницею нежитлових приміщень цокольного поверху АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування, посвідченого 24 квітня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Глуховцевою Н.В. за реєстровим № 999 (а. с. 20-22 т. 1).

При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ні дарувальника (попереднього користувача), ні ОСОБА_1, зокрема укладення відповідного договору оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору дарування нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у дарувальника на момент укладення договору дарування, до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Отже, немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об'єкту нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, зобов'язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15, від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15, від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14.

Отже, встановивши факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Фактичний розмір земельної ділянки, яку використовує відповідач, підтверджено актом огляду земельної ділянки (попереднє обстеження) від 02 березня 2017 року, складеним Департаментом територіального контролю Харківської міської ради на виконання самоврядних повноважень позивача, визначених приписами Земельного кодексу України та Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (а. с. 44-45 т. 1).

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ХМР безпідставно збережні кошти у розмірі орендної плати в загальній сумі 378 595 грн. 24 коп.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються: за подачу позовної заяви - в розмірі 5 678 грн. 93 коп.; за подачу апеляційної скарги - в розмірі 8 518 грн. 35 коп. (а. с. 2, 141).

Оскільки позов підлягає задоволенню, судовий збір в загальному розмірі 14 197 грн. 28 коп. (5 678 грн. 93 коп. + 8 518 грн. 35 коп.) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокуратури Харківської області задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов Харківської місцевої прокуратури в інтересах Харківської міської ради задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережні кошти у розмірі орендної плати в загальному розмірі 378 595 грн. 24 коп. (триста сімдесят вісім тисяч п'ятьсот дев'яносто п'ять грн. 24 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області судовий збір в загальному розмірі 14 197 грн. 28 коп. (чотирнадцять тисяч сто дев'яносто сім грн. 28 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 січня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова