ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 643/2921/19

Провадження № 22-ц/818/5743/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 02 вересня 2019 року, постановлене суддею Єрмак Н.В. в залі суду в м. Харкові,

встановив :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 2016 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що відповідно до розписки від 02.09.2016 року відповідач зобов`язався повернути позивачу залишок боргу в сумі 20000 доларів США. У зв`язку із тим, що відповідачем добровільно не сплачується борг, він звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути з останнього основний борг у сумі 20000 доларів США та 3 % річних в розмірі 1494,25 доларів США.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 02 вересня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 20000 доларів США та 3% річних в розмірі 1494,25 доларів США, у загальній сумі 21494,25 доларів США, що станом на 27.02.2019 року еквівалентно 579971,36 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 5799,71 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було проігноровано надані відповідачем докази, а саме копії заяв позивача № 1957 від 02.09.2016 року та № 1958 від 02.09.2016 року, посвідчених приватний нотаріусом ХМНО Гаражею Н.П. Зазначені документи повністю спростовують твердження позивача про неповернення боргу та мають вирішальне значення для розгляду справи, оскільки в них позивач підтверджує повне виконання відповідачем боргових зобов`язань, проте в рішенні суду вказані документи навіть не згадані. Наголошує на тому, що фактично матеріали справи містять розписки позивача про повернення йому боргу, які відповідають формі підтвердження відсутності боргу, передбаченій договорами та свідчать на користь безпідставності позову. Крім того, звертає увагу суду на те, що матеріали справи містять копію розписки позивача про залишок боргу, яка не відповідає формі підтвердження наявності боргу, передбаченій договорами, а тому взагалі не може вважатись допустимим доказом в силу ст. 78 ЦПК України.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.01.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у розмірі 600000 грн., що за курсом валют станом на 09.01.2013 року складало 75000 доларів США, строком до 09.01.2014 року, договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Коссе Л.М. та зареєстрований за №10.

Крім того, 10.01.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у розмірі 600000 грн., що за курсом валют станом на 09.01.2013 року складало 75000 доларів США, строком до 10.01.2014 року, договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Коссе Л.М. та зареєстрований за №35.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за договором позики від 10.01.2013 року виконані ОСОБА_2 не в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що такого висновку суд першої інстанції дійшов при неповному з`ясування обставин справи, висновки суду спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, не з`ясував усіх обставин, що мають значення для справи, постановив рішення з порушенням норм матеріального права.

Так, матеріали справи містять заяви від 02.09.2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П., з яких вбачається, що ОСОБА_2 повністю виконав зобов`язання за договорами позики від 09.01.2013 року та 10.01.2013 року. Також зазначено, що майнових та інших претензій до ОСОБА_2 ОСОБА_1 не має.

Проте, суд першої інстанції належної оцінки вказаним доказам не наддав, не навів мотивів, з яких відхилив зазначені докази та надав перевагу розписці від 02.09.2016 року.

Дійсно матеріали справи містять розписку від 02.09.2016 року, згідно якої частина боргу за вказаними договорами була погашена відповідачем, внаслідок чого залишок боргу становив 20000 доларів США. Також згідно цієї ж розписки ОСОБА_2 визнає залишок боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 20000 доларів США.

Між тим, така розписка не є самостійним борговим документом, оскільки не містить зобов`язання повернути борг, а є лише документом, що свідчить про часткове погашення заборгованості та визнання боргу в розмірі 20000 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи розписка (а.с.6) та заяви (а.с. 23-24) датовані однією датою, а саме 02.09.2016 року та суду не надані належні та допустимі докази того, що вказана розписка була складена та підписана після підписання заяв, які свідчать про повне виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання зобов`язання ОСОБА_2 . Доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а доводи відповідача не спростовані позивачем.

За таких обставин ухвалене судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення з постановленням нового про задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна