Постанова
Іменем України

10 січня2019 року

м. Київ

справа № 489/4535/16-ц

провадження № 61-34071св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
відповідач ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного

суду м. Миколаєва, у складі судді Кирильчука О. І., від 01 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Серебрякової Т. В., Самчишиної Н. В.,

від 05 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона була власником квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з похилим віком та станом здоров`я вона потребувала сторонньої допомоги, тому прийняла рішення передати зазначену вище квартиру у власність сина ОСОБА_3 в обмін на утримання та догляд з його боку. 29 січня

2015 року між сторонами було укладено договір дарування спірної квартири. Після укладання зазначеного договору вона продовжувала проживати у спірній квартирі, проте згодом відповідач змінив ставлення до неї, не доглядав за нею та утримував, а потім вигнав її разом із батьком з квартири.

Посилаючись на те, що вона помилилась щодо природи правочину, оскільки відповідач домовленості щодо її утримання та догляду не виконує, спірна квартира була її єдиним житлом, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування, укладений 29 січня 2015 року між нею та

ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Черніковою О. Є., зареєстрований у реєстрі за № 36; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та поновити державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона помилилась щодо природи спірного правочину. Позивач не довела, що сторони мали намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, а також того, що вона не розуміла значення своїх дій та правових наслідків укладеного договору дарування.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилено, рішення районного суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що під час розгляду справи позивач підтвердила, що нею було укладено саме договір дарування, вона сподівалась на відповідну поведінку сина, який буде утримувати її та батька, проте подальше негативне ставлення відповідача до неї змусило її звернутись до суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на той факт, що на момент укладання спірного правочину позивач хворіла та потребували значних коштів на утримання. На момент укладення договору обдарований фактично не прийняв спірну квартиру у дар, оскільки він перебував у зоні проведення антитерористичної операції. Заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16. У касаційній скарзі заявник посилається на статті 229, 230, 233 ЦК України як на підставу для визнання спірного договору дарування недійсним.

Доповнення до касаційної скарги, які надійшли до Верховного Суду у грудні 2018 року, не можуть бути прийняті до розгляду, оскільки подані поза межами строку на касаційне оскарження.

У відзиві (запереченні) на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. У касаційній скарзі ОСОБА_1 не зазначає які саме порушення норм процесуального права були допущені судами попередніх інстанцій, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що згідно із договором дарування квартири від 29 січня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Черніковою О. Є.,

ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , прийняв безоплатно у власність

квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 12 договору чоловік дарувальника надав згоду на дарування вищевказаної квартири. Сторони стверджували, що зміст договору їм повністю зрозумілий і нез`ясованих питань немає.

Відповідно до довіреності від 04 квітня 2014 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси, зокрема, по всіх питаннях, що пов`язані з прийняттям ним безоплатно у власність (дарунок) квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою від 11 липня 2016 року № 789, виданою військовою частиною-польова пошта НОМЕР_1 , ОСОБА_3 брав безпосередню участь в антитерористичній операції у періоди з 23 травня 2014 року по 25 червня 2014 року, з 28 червня 2014 року по 08 серпня 2014 року, з 13 жовтня

2014 року по 16 жовтня 2014 року, з 30 жовтня 2014 року по 14 грудня

2014 року, з 27 грудня 2014 року по 03 березня 2015 року, з 15 травня

2015 року по 06 липня 2015 року, з 29 липня 2015 року по 31 липня

2015 року, з 29 серпня 2015 року по 11 листопада 2015 року.

У вересні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування, укладеного 29 січня 2015 року між нею та її сином ОСОБА_3 , недійсним, посилаючись на те, що вона помилялась у природі правочину.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідно до посвідчення

№ НОМЕР_2 , виданого Ленінським управлінням Пенсійного фонду України у

м. Миколаєві, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком.

Згідно з листом комунального закладу Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 29 серпня 2016 року позивач має хвороби серця і цукровий діабет, за станом здоров`я потребує догляду.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що вона помилилась щодо природи спірного правочину, оскільки на час його вчинення мала захворювання та потребу у догляді й утриманні, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення статей 303, 212-214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) на зазначені вимоги закону увагу не звернув, не встановив фактичні обставини справи та не надав належної правової оцінки доводам позивача та доказам, наданим на підтвердження позовних вимог, не врахував вік позивача, її стан здоров`я, потребу у догляді та утриманні. Апеляційний суд не звернув увагу на те, що після укладення спірного договору дарування позивач продовжила проживати у подарованій сину квартирі до моменту, поки син не виселив її з квартири, у зв`язку з чим позивач була змушена звернутися до суду з позовом про вселення, а рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2018 року у справі № 489/77/17, яке набрало законної сили, позивача вселено до спірної квартири, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено.

Усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта