Провадження №2/523/500/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2019 р. Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду № 16, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення матеріальної та моральної шкоди, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_1, Одеська міська рада, про визнання права власності,-

встановив:

ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_1, звернувся до суду з позовною заявою та просив усунути перешкоди в користуванні гаражем, розташованому на прибудинковій території АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилався на те, що 25.12.2010 року він придбав у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та 14.04.2011 року зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно в КП «ОМБТІ та РОН». Також вважає, що відповідно до технічного паспорту на квартиру до складу квартири АДРЕСА_1 входить гараж під літ «З» загальною площею 23,8 кв.м. Однак вказаним гаражем користується відповідач ОСОБА_2, що стало підставою для звернення до суду.

Також до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_2 та просив усунути перешкоди в користуванні гаражем, розташованому на прибудинковій території АДРЕСА_1 та стягнути батіальну та моральну шкоду.

В обґрунтування позову посилався на те, що 19.07.1982 року він придбав у ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_6, 1/8 частину будинку АДРЕСА_1 загальною площею 163, 28 кв.м з надвірними спорудами до складу якого також входить гараж під літ. «З» та 21.07.1982 року, зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно в КП «ОМБТІ та РОН». Також зазначив, що до 31 серпня 2013 року вищевказаний гараж знаходився у його фактичному користуванні, яким на теперішній час ОСОБА_1, перешкоджає користуватись, повідомивши листом про наявність укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу від 25.12.2010 року квартири АДРЕСА_1 до складу якої, згідно технічного паспорту, входить вказаний гараж під літ. «З» площею 23,8 кв.м. та в зв'язку з тим, що ОСОБА_1 перешкоджає користуватись гаражем, йому завдана матеріальна та моральна шкода.

Від ОСОБА_1, правонаступником якого є ОСОБА_3, також надійшов позов, в якому він просив визнати за ним право власності на гараж під літ «З» загальною площею 23,8 кв.м розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.09.2009 року за ним було визнано право власності на 3/8 частини будинку АДРЕСА_1 та рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.12.2013 року вказане рішення було скасовано в частині визнання права власності на гараж під літ. «Б» площею 24,1 кв.м. та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на гараж літ. «Б» площею 24,1 кв.м та в мотивувальній частині даного рішення суд апеляційної інстанції вказав, що згідно свідоцтва на спадщину ОСОБА_1 отримав у спадщину гараж під літ. «З», в зв'язку з чим просить його позов задовольнити.

Від представника ОСОБА_1, ОСОБА_8 надійшла заява, в якій він просив позов ОСОБА_1 задовольнити та відмовити в задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також просив справу розглянути у його відсутність (а.с.63).

Від представника ОСОБА_2, ОСОБА_23 надійшла заява, в якій він просив позов ОСОБА_2 задовольнити та відмовити в задоволенні позова ОСОБА_1 а також просив справу розглянути у його відсутність (а.с.64).

Від представника ОСОБА_3, ОСОБА_10 надійшла заява, в якій він просив позов ОСОБА_3 задовольнити та відмовити в задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а також просив справу розглянути у його відсутність (а.с. 65).

Представник Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.62), причини неявки не повідомляв, заява про розгляд справи у його відсутність не надходила.

Рішення ухвалено за відсутності учасників справи

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.07.1982 року ОСОБА_2 отримав у власність гараж під літ. «З», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.173 зворот, 1 том).

Крім того, встановлено, що ОСОБА_11, є спадкоємцем ОСОБА_12.

ОСОБА_12 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою належало 3/8 частки жилого будинку по АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі рішення народного суду 2 діл. Ленінського району м. Одеси від 11.12.1945р.

Вищевказаний будинок складався з одного кам'яного жилого будинку, 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» - вбиральні, «3-гараж», № 1-4 огородження. При цьому, в свідоцтві зазначено, що гараж літ. «З» збільшено.

Право власності ОСОБА_12 на 3/8 частин жилого будинку по АДРЕСА_1, зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 30 березня 1992р.

Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009р. за ОСОБА_11 було визнано право власності на 3/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з побудованим гаражем літ. «Б», площею 24, 1 кв.м, сарай літ. «И», переобладнаний в кухню площею 22,4 кв.м., добудований до 1-го поверху хол, площею 14 кв.м. (а.с. 198, 2 том)

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.12.2013р. вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009р. в частині визнання права власності на гараж літ. «Б», площею 24,1 кв.м. було скасовано, та в цієї частині було відмовлено у задоволенні позовних вимог, (а.с. 314, 1 том).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.12.2010р. ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_15 купив частину свого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1, (а.с. 18-19)

Судом також встановлено, що 19.07.1982р., між ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої 2-ою Одеської державною нотаріальною конторою 20.11.1981 року за реєстром № 2-5182 та ОСОБА_2 був укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_5, від імені ОСОБА_6 продала, ОСОБА_2 купив 1/8 частину жилого будинку АДРЕСА_1. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_17, зареєстрований у реєстрі № 2-2561. Відповідно до умов договору у користування покупця перейшло у літ. «А»: 5-1 жила, 5-2 кухня, 1-3 сарай, гараж літ. «З», житлової площі -15,43 кв.м.. З договору також вбачається, що вищевказана частина будинку належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 14.11.1956р. за р. № 2-8898, зареєстрованому в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації № 869, стр. 35, кв. 137.

При цьому, до укладення цього договору була додана довідка характеристика Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації, з якої вбачається, що за ОСОБА_6 зареєстровано 1/8 частка вищевказаного житлового будинку.

В матеріалах, які були додані нотаріальною конторою також вбачається, що листом державного нотаріуса Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 128 за червень 1982р. (дата нерозбірливо) співвласниками будинку АДРЕСА_1, а саме ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_4 направлялось повідомлення з копією листа про намір ОСОБА_6 продати 1/8 частину будинку АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що дійсно Другою Одеською державною нотаріальною конторою 20.11.1981 р. оформилась довіреність від імені ОСОБА_6 на ОСОБА_5.

Необхідно відзначити, що із свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою вбачається, ОСОБА_13, померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_14, помер ІНФОРМАЦІЯ_2, спадкоємцем яких є ОСОБА_12, який фактично прийняв спадщину, проте не оформив спадкових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Таким чином, оскільки ОСОБА_12 постійно проживав в будинку АДРЕСА_1, то необхідно вважати, що повідомлення з Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 128 за червень 1982р. про намір здійснити продаж 1/8 частини будинку він повинен був отримати.

Судом також встановлено, що 14.11.1956р. за договором дарування ОСОБА_14 подарував, а ОСОБА_6 прийняв в дар 1/8 частку із належній ОСОБА_14 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1. Вищевказаний договір дарування був посвідчений Першою Одеською державною нотаріальною конторою, у реєстрі 2-8896.

З матеріалів справи також вбачається, що 16.11.1956р. між ОСОБА_22, ОСОБА_14, ОСОБА_13 та ОСОБА_6 був укладений договір про порядок користування будинком АДРЕСА_1.

Відповідно до листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 307/01-20 від 09.04.2014р. вбачається, що в реєстрі нотаріальних дій є інформація щодо посвідчення 16.11.1956 року договору користування, однак копія самого договору відсутня.

Згідно цього договору в користування ОСОБА_6 переходила одна кімната 15,43 кв.м., одна кухня площею 8,38 кв.м., що перебувають на другому поверсі, сарай 8,17 кв.м. та сарай площею 3,50 кв.м.

ОСОБА_1, як на підставі порушення своїх прав посилається на те, що гараж літ. «З» ніколи не належав відповідачу, та він його незаконно використовує. При цьому, будь-яких претензій щодо порушення його прав на житлові та господарські споруди він не має.

За договором купівлі-продажу від 19.07.1982р. ОСОБА_2 придбав 1/8 частину жилого будинку АДРЕСА_1. Відповідно до умов договору у користування покупця перейшло у літ. «А»: 5-1 жила, 5-2 кухня, 1-3 сарай, гараж літ. «З».

Наявність на території домоволодіння гаражу літ. «З» підтверджує також свідоцтво про

право на спадщину за законом, яке видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою.

ОСОБА_2 пояснив, що він користується гаражем під літ. «З» з 1982 року по теперішній час, тобто більше 32 років. Факт користування відповідачем вищевказаним гаражем позивач на оспорював. В той же час, зі сторони позивача не надано жодних доказів того, що він будував та використовував вищевказаний гараж, або ним користувались його родичі.

ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_12, а тому в силу ст.ст. 524,548,549, 556 ЦК України в редакції 1963р., ст. 1216 ЦК України до нього перейшли права та обов'язки від фізичної особи, яка померла.

ОСОБА_12 є спадкоємцем ОСОБА_14 та ОСОБА_13.

За час користування ОСОБА_2 гаражем літ. «З», ніхто із померлих родичів ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про захист свого порушеного права щодо гаражу літ. «З», яким користується ОСОБА_1, або інших будов, які належать ОСОБА_2

Статтею 71 ЦК України в редакції 1963р. був встановлений загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Суд вважає, що оскільки померлий ОСОБА_12 протягом свого життя не звертався до ОСОБА_2 з позовними вимогами щодо усунення права користування, володіння та розпорядження гаражем під літ. «З» в межах строку позовної давності, то ОСОБА_1, як спадкоємець прав померлого ОСОБА_12 , втратив право на звернення з вищевказаним позовом, оскільки відповідне право втратив спадкодавець, який пропустив строк для звернення з відповідними позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що зі сторони ОСОБА_1 не надійшло достатніх доказів порушення його прав зі сторони ОСОБА_2, а також доказів належності йому гаражу літ. «З», доказів його будівництва, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Крім того, доказів недійсності договору купівлі-продажу продажу -1/8 частини жилого будинку АДРЕСА_1, укладеного 19 липня 1982 року, за ст. 48 ЦК України в редакції 1963р. судом не встановлено.

27 лютого 1992 року ОСОБА_11 отримав Свідоцтво про право на спадщину на 3/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 де також було зазначено гараж під літ. «З» (а.с. 233, том 1).

25 грудня 2010 року ОСОБА_1, продав, а ОСОБА_4, придбав квартиру АДРЕСА_1 та 25.12.2010 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири та до складу якої не входить гараж під літ. «З» (а.с. 270, том 1). Будь-яких інших доказів продажу вищевказаного гаражу немає.

Зазначені обставини встановлені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року та в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Таким чином позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю задоволенню не підлягає.

Суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_4 та його правонаступника ОСОБА_1 на технічний паспорт від 22.09.2010 року (а.с.9, 1 том), де зазаначено, що до складу квартири АДРЕСА_1 входить гараж під літ «З», оскільки технічний паспорт не являється правовстановлюючим документом та на підставі технічного паспорту не виникають, не припиняються і не змінюються цивільні права та обов'язки, право власності набувається з правочинів.

За тих самих підстав не підлягає задоволенню позов ОСОБА_3.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд також приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, предбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою - другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 224 ЦК України, в редакції 1963р., який діяв на момент укладання договору купвлі-продажу, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_1, право власності не набував, а ОСОБА_2, є власником на підставі договору купівлі-продажу, який в судовому порядку недійсним не визнаний, є користувачем гаражу під літ. «З», вимоги ст.ст. 391.392 ЦК України на виниклі правовідносини не поширюються та не потребує додаткового визнання права власності за ОСОБА_2 на гараж під літ. «З», що в свою чергу унеможливлює стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 391, 392, ЦК України, ст. 224 ЦК України в редакції 1963 року, ст. ст. 12, 13, 95, 263-265, 354,355 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_2) третя особа ОСОБА_3 (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_3) про усунення перешкод в користуванні власністю - відмовити.

В позові ОСОБА_2 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_2) до ОСОБА_1 (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) третя особа Одеська міська рада (адреса місцезнаходження: м. Одеса, Думська площа, буд. №1) про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

В позові ОСОБА_3 (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_3) до ОСОБА_2 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_2) треті особи: ОСОБА_1 (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1), Одеська міська рада (адреса місцезнаходження: м. Одеса, Думська площа, буд. №1) про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.03.2019 року.

Суддя: