КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 759/9314/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Петренко Н.О.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У червні 2018 року представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.01.2010 року у розмірі 99 853 грн. 36 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 12.01.2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмір 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

За вказаних обставин у зв`язку з виникненням у відповідача значної заборгованості за договором, яку він в добровільному порядку не сплачує, позивач звернувся до суду позовом, який просить задовольнити та стягнути з відповідача : заборгованість за кредитом - 2493 грн. 90 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом - 87 441 грн. 41 коп., заборгованість за пенею та комісією - 4686 грн. 93 коп., штраф ( фіксована частина) - 500 грн., штраф ( процентна складова ) - 4731 грн. 11 коп., а всього - 99 853 грн. 36 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.01.2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до підписаної Анкети-заяви, відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг. Тарифами банку, їх зміст розуміє, та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись. Більш того, відповідач підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг. Тарифів на сайті Банку www.privatbank.ua. Підписавши Анкету - заяву, клієнт приєднується і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - договорі банківського обслуговування в цілому.

Крім того, представник позивача, посилаючись на постанови Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі № 441/569/17, від 07.03.2018 року по справі № 755/18246/15-ц та від 06.02.2018 року по справі № 755/2720/16-ц, зазначала, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. В даному випадку відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Крім того, посилаючись на постанову Верховного Суду по справі № 755/7704/15-ц вказувала, що якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок. Оскільки, судом першої інстанції цього не було зроблено, вважає, суд ухилився від своїх прямих обов`язків, зокрема, від здійснення правосуддя.

Посилаючись на вищезазначене, представник позивача вважає, що позивач звернувся з позовом до суду в межах строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з розрахунку заборгованості, який надано позивачем, вбачається, що станом на 28.04.2014 року у відповідача виникла поточна заборгованість за кредитом в розмірі 2493 грн. 90 коп. З вказаного часу відповідач не здійснював погашення зазначеної заборгованості.

Отже, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про її стягнення. Разом з тим, з позовними вимогами банк звернувся до суду 19.06.2018 року, з пропуском строку пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості. Крім того, оскільки строк позовної давності сплив до основної вимоги, а саме стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсутні підстави для стягнення заборгованості по процентам, пені та комісії у зв`язку зі спливом строку позовної давності у силу вимог ст. 266 ЦК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є правильними, однак не у повному обсязі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 12 січня 2010 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» та підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 7).

Відповідно до змісту вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 12.01.2010 року відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. В заяві ОСОБА_1 зазначено також номер отриманої ним картки, кредитний ліміт та базову процентну ставку за користування кредитними коштами.

Відповідно до кредитного договору № б/н від 12.01.2010 року відповідач ОСОБА_1 отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня квітня 2015 року (а.с. 112).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом (3% в місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», підписаної відповідачем 12 січня 2010 року, базова процентна ставка в місяць становить 3%, тобто 36% річних; розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 26 числа місяця, наступного за звітним. Також вказаною довідкою передбачено розміри комісій за зняття готівкових коштів, інших банківських послуг, розміри пені за несвоєчасне погашення заборгованості ( а.с. 8).

Таким чином, сторони ( ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк») погодили умови, порядок і строк виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами та досягли згоди з усіх істотних умов договору від 12 січня 2010 року.

У зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору від 12 січня 2010 року, позивачем була нарахована станом на 29.05.2018 року заборгованість у розмірі 99 853,36 грн. з яких: 2 493,90 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 87 441, 42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 686,93 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 5231,11 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 4-7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості на вищевказану суму є доведеним, проте не підлягає стягненню, оскільки банк звернувся до суду 19 червня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, виходячи з того, що останній платіж за договором відповідач здійснив 28 квітня 2014 року, тому трирічний строк позовної давності сплив 27 квітня 2017 року.

Однак судом першої інстанції не було надано належної оцінки тим обставинам, що умовами укладеного договору встановлено розмір щомісячних платежів, строки їх внесення. Строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

З огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, то обставиною, яка має значення для вирішення спору, є кінцевий термін повернення кредиту, який відповідає строку дії картки.

Вказаним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не надав та не врахував, що після закінчення строку дії картки кредитодавець не вправі нараховувати проценти за користування кредитом.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня квітня 2015 року.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року ( справа № 202/4494/16-ц), припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви, заборгованість відповідача по процентах за користування кредитними коштами виникла 16 травня 2013 року, тому нарахування такої заборгованості позивачем здійснено за період з 16 травня 2013 року до 29 травня 2018 року на загальну суму 87 441 грн. 42 коп.

Однак, право кредитодавця АТ КБ «Приватбанк» нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилось після спливу строку кредитування, який встановлений строком дії перевипущеної картки до 30 квітня 2015 року.

Станом на 30 квітня 2015 року розмір заборгованості по процентах за користування кредитом становив 2826 грн. 24 коп.

Отже, нарахування позивачем процентів за користування кредитом за період з 01 травня 2015 року по 29 травня 2018 року є безпідставним, а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами за період з 01 травня 2015 року по 29 травня 2018 року на суму 84615 грн. 18 коп. (87441,42 - 2826,24) необхідно відмовити за безпідставністю.

Щодо позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості - 2493 грн. 90 коп., процентів за користування кредитом, нарахованих станом на 30 квітня 2015 року - 2826 грн. 24 коп., суми комісії та штрафів - то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог у зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності.

При цьому помилкове визначення судом початку перебігу такого строку та його завершення не спростовують висновку суду про сплив строку позовної давності, оскільки строк кредитування завершився 30 квітня 2015 року, трирічний строк позовної давності сплив 30 квітня 2018 року, а з даним позовом банк звернувся поза межами такого строку - 19 червня 2018 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Враховуючи, що трирічний строк позовної давності сплив 30 квітня 2018 року, а з позовом позивач звернувся 19 червня 2018 року, то висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення решти позовних вимог - є правильними, а доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У анкеті-заяві позичальника від 12 січня 2010 посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.

Тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги доводи позивача з посиланням на п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, в якому зазначено, що строк позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, оплати процентів, неустойки складає 50 років.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 06 лютого 2019 року № 14-491цс18 (справа № 202/26885/13-ц), Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до п`яти років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали .

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про укладення між сторонами договору на умовах, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Проте такі доводи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено не з підстав відсутності доказів щодо укладення договору та його умов, а з підстав пропуску позивачем строку позовної давності та за безпідставністю вимог щодо нарахування процентів після завершення строку дії кредитної картки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду в його мотивувальній частині щодо правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , в іншій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана його представником Литвиненко Оленою Леонідівною, - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року- змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.