Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 2025/2-76/11

провадження № 61-3364зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Курило В. П. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю, Зайцева А. Ю., Ігнатенка В. М., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Сіріус-А»,

розглянув заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року у справі за позовом кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Сіріус-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит» (далі - КС «Лозівський взаємний кредит») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Сіріус-А»

(далі - ТОВ ВКФ «Сіріус-А») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 2008 року між

КС «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 72 000,00 грн зі сплатою 45 % річних за користування кредитним коштами, строком до 03 вересня 2010 року.

03 вересня 2008 року між КС «Лозівський взаємний кредит» та

ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ТОВ ВКФ «Сіріус-А» було укладено договори поруки, згідно з умовами яких поручителі несуть солідарну відповідальність з боржником за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконав, допустив утворення заборгованості, яка станом на 06 травня 2011 року становить: 61 200,00 грн - заборгованість за кредитом та 29 235,77 грн - заборгованість зі сплати процентів, яку позивач просив стягнути з відповідачів солідарно.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від

06 травня 2011 року позовні вимоги, з урахуванням уточнень, задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ ВКФ «Сіріус-А» на користь КС «Лозівський взаємний кредит» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі

61 200,00 грн, суму нарахованих, але не виплачених відсотків в розмірі 29 235,77 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ ВКФ «Сіріус-А» на користь КС «Лозівський взаємний кредит» судовий збір в розмірі по 373,18 грн з кожного та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі по 30,00 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь КС «Лозівський взаємний кредит» витрати за розміщення в газеті «Слобідський край» від 04 листопада

2010 року суму в розмірі 233,92 грн за розміщення оголошення про виклик ОСОБА_5 в судове засідання.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Лозівськорго міськрайонного суду Харківської області від

06 травня 2011 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року в частині позовних вимог КС «Лозівський взаємний кредит» до ТОВ ВКФ «Сіріус-А» про стягнення заборгованості скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

В іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року залишено без змін.

04 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статті 16 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першою, апеляційної та касаційної інстанцій), статті 554, частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі в редакції, чинній на час розгляду справи судами першою, апеляційної та касаційної інстанцій).

Ухвалою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року поновлено ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року.

Відкрито провадження у справі та витребувано з Лозівського міськрайонного суду Харківської області цивільну справі за позовом

КС «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ ВКФ «Сіріус-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На підтвердження зазначених підстав заявник надала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року та постанови Верховного Суду України від

17 вересня 2014 року та від 17 грудня 2014 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), згідно з яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

22 січня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від

16 червня 2016 року та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року у справі за позовом

КС «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ ВКФ «Сіріус-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Верховного Суду.

22 травня 2018 року матеріали цивільної справи передано судді.

Розпорядженням від 07 червня 2019 року № 631/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-3364зпвсв18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року справу призначено до розгляду на засіданні колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_2 просить змінити ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року у цій справі, скасувавши їх в частині задоволення позовних вимог КС «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2008 року № 89, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За правилами пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що 03 вересня 2008 року між КС «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 72 000,00 грн зі сплатою 45 % річних за користування кредитним коштами, строком до

03 вересня 2010 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 прийнятих за кредитним договорами зобов`язань щодо своєчасного погашення заборгованості 03 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ТОВ ВКФ «Сиріус-А», з кожним окремо було укладено договори поруки.

Згідно з мировою угодою, укладеною між КС «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_1 01 жовтня 2009 року, укладено додатковий договір

№ 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого змінено строк повернення кредиту до 03 липня 2011 року.

У зв`язку із недотриманням ОСОБА_1 прийнятих зобов`язань позивачем на його адресу 17 травня 2010 року направлена письмова вимога про виконання зобов`язання за кредитом та відсотків на загальну суму 118 262,57 грн.

Відповідачем станом на 04 вересня 2010 року сплачено проценти за користування кредитними коштами у розмірі 30 944,47 грн.

18 травня 2010 року рекомендованим листом на адресу ОСОБА_2 була направлена вимога про виконання зобов`язання за договором поруки, який згідно зі зворотним відправленням було отримано 05 червня

2010 року.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості на користь КС «Лозівський взаємний кредит» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , встановивши, що ОСОБА_1 умови кредитного договору від

03 вересня 2008 року не виконав, заборгованість не повернув, дійшли висновку про солідарне стягнення вказаної кредитної заборгованості.

При цьому, суди дійшли висновку про те, що порука ОСОБА_2 не припинилася, оскільки за правилами частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року у цивільній справі № 2025/2994/2012 за позовом КС «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ ВКФ «Сіріус-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд касаційної інстанції скасував оскаржувані судові рішення та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що суди не дали належної оцінки можливості розгляду спору між КС «Лозівський взаємний кредит» та ТОВ ВКФ «Сіріус-А» в порядку цивільного судочинства; та суди дійшли передчасного висновку про стягнення кредитної заборгованості солідарно з усіх поручителів.

Роблячи такий висновок, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ врахував правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, від

16 листопада 2016 року № 6-2205цс16, від 17 грудня 2014 року № 6-185цс14.

При цьому, колегія суддів зауважує, що надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права (пункти 1, 2 частина перша статті 355 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховним Судом не приймаються до уваги, оскільки вказаним судовим рішенням суду касаційної інстанції скасовано рішення судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановлення судом касаційної інстанції ухвали про скасування рішень судів попередніх судових інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції не означає остаточного вирішення спору в справі й застосування норм матеріального та процесуального права для вирішення спору по суті.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, Верховний Суд України висловив таку правову позицію: «Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.».

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-185цс14, Верховний Суд України висловив таку правову позицію: «Відповідно до частини третьої статті 554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов`язання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

Договір поруки припиняєтьсяпри наявності двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Установлення додатковою угодою до кредитного договору збільшеного розміру суми кредиту,без згоди поручителя, призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього, та є підставою для визнання поруки такою, що припинилась відповідно до вимог частини першої статті 559 ЦК України.».

Порівняння правових позицій Верховного Суду України із змістом судових рішень, які заявник просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що зазначені судові рішення не відповідають викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм права.

Судові рішенні, які заявник просить переглянути, є обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, тому відповідно до статті 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) в задоволенні заяви необхідно відмовити.

За таких обставин підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня

2011 року відсутні.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року у справі за позовом кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Сіріус-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Курило

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

В. М. Ігнатенко

Є. В. Коротенко