Провадження №22-ц/812/1896/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Миколаїв

Справа № 485/1823/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу

за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Квєтка І.А. 10 вересня 2019 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 10 вересня 2019 року

у с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом, який під час судового розгляду уточнило, до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що 15 липня 2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір відповідно до умов якого остання отримала 2000 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору у відповідача станом на 19 травня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 35 714 грн. 34 коп., яка складається, з 3468 грн. 37 коп. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 27 319 грн. 10 коп. пені за прострочене зобов`язання; 2750 грн. заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи: 500 грн. (фіксована складова) та 11676 грн. 87 коп. (процентна складова).

Посилаючись на викладене, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 зазначену заборгованість.

Рішенням Сніігурівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування, а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (розмір неустойки). При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами. Крім того, оскільки за рахунок кредиту відбувалося погашення процентів на загальну суму 3727 грн. 42 коп. та сплачено комісії у розмірі 1516 грн. 74 коп., сплату яких не передбачено договором , суд дійшов висновку про відсутність заборгованості відповідачки за простроченим тілом кредиту.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що Банком надані докази наявності заборгованості за кредитним договором, які не спростовані відповідачем, а тому висновок суду про відсутність заборгованості за тілом кредиту не відповідає фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 липня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2000 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку, за допомогою якої розпоряджалася кредитними коштами.

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт по рахунку відповідачки неодноразово змінювався та з 31 січня 2017 року був встановлений у розмірі 2100 грн.

В анкеті-заяві від 15 липня 2010 року зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 7).

До позовної заяви крім анкети-заяви Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку з посиланням на ресурс: розміщені на сайтіhttps://privatbank.ua .

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду правила частини першої статті 634 ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У заяві позичальника від 15 липня 2010 року відсоткова ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені та штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" " та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua, як невід`ємні частини кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказані витяги з Тарифів та з Умов та правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ "ПриватБанк", а також те, що зазначені документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у передбачених у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені та штрафів за кредитним договором у розмірах, визначених Тарифами, Умовами та правилами, на які посилався позивач при поданні даного позову як на підставу своїх вимог, оскільки вони не містять підпису позичальника.

Колегія суддів не вбачає підстав для заперечення такого висновку, тому що він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Так, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за рахунок збільшення тіла кредиту відбувалось погашення заборгованості ОСОБА_1 по процентам за користування кредитними коштами на загальну суму 3727 грн. 42 коп. та сплачено комісії на суму 1516 грн. 74 коп., оплату яких не передбачено договором. Проте, доказів узгодження таких дій Банку із позичальником матеріали справи не містять.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що у підписаній сторонами заяві від 15 липня 2010 року ОСОБА_1 року відсоткова ставка не зазначена та не передбачений обов`язок позичальника сплатити комісію.

За такого, встановивши, що відповідачкою на погашення процентів, нарахованих позивачем, було сплачено 3727 грн. 42 коп., та сплачено 1516 грн. 74 коп. комісії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілу кредиту.

Доводи апеляційної скарги суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), а тому не можуть бути прийняті до уваги, а тому на законність та обґрунтованість рішення суду в оскарженій частині не впливають та висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну правову оцінку доказам і дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.