Справа № 303/4736/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., КОЖУХ О.А.

при секретарі ЮРОЧКО А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/4736/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 7 грудня 2018 року, повний текст якого складено 7 грудня 2018 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., -

встановив:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») заявою від 25.07.2018, що надійшла до Мукачівського міськрайонного суду 07.08.2018, звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи таким.

16.08.2011 банк, який на той час мав назву Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», за правилами договору приєднання уклав із відповідачкою договір, за яким надав кредит у розмірі 4200,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 30% річних і з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору, банк управі в односторонньому порядку змінювати ліміт кредитування, відсоткову ставку за кредитом, тарифи та інші елементи кредитування, інформація про що розміщується на офіційному сайті банку в мережі Internet на сторінці http://privatbank.ua/terms/pages/70. Позичальник зобов`язаний слідкувати за відповідними змінами в умовах кредитування, отримувати виписку з рахунку щодо здійснених за ним операцій, не допускати овердрафту тощо. Пунктом 1.1.7.12. Умов і Правил передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, а якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, а відповідачка свої порушила і спричинила виникнення боргу, який станом на 30.06.2018 склав 110427,56 грн, із яких заборгованість: за кредитом - 4187,02 грн, за процентами - 96707,78 грн, за пенею та комісією - 3798,11 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 5234,65 грн процентної складової штрафу.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право банку вимагати повернення всього заборгованого, банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 16.08.2011 у розмірі 110427,56 грн із вищеперерахованими її елементами та покласти на неї судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07.12.2018 у позові відмовлено за спливом позовної давності. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням строку дії кредитної картки, який закінчився, здійснення відповідачкою останнього за часом платежу 20.05.2015 і звернення банку з позовом до суду 07.08.2018 строк позовної давності, про застосування якого просила відповідачка, на час пред`явлення позову сплив.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» ставить в апеляції питання про скасування рішення суду як незаконного і необґрунтованого та про задоволення позову. Зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального права щодо позовної давності та дійшов невірних висновків по суті спору. Так, перебіг позовної давності щодо повернення всієї суми кредиту розпочинається не з моменту несплати чергового платежу чи з моменту закінчення строку дії договору, а зі спливом останнього дня строку дії платіжної картки. При цьому, протягом 2011-2014 років платіжна картка неодноразово перевипускалася на вимогу клієнтки, яка отримала картки № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 зі строком дії останньої картки по листопад 2016 року. Відповідачка користувалася останньою карткою, здійснювала розрахунки, а позов банком подано до суду у 2018 році, тобто, в межах позовної давності. Ці обставини не були судом досліджені.

У відзиві на апеляцію відповідачка ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, що основною карткою за договором була картка з номером НОМЕР_1 , а картка з номером НОМЕР_2 була не кредитною, а зарплатною, і з цієї картки на кредитну картку був 20.05.2015 здійснений останній за часом платіж шляхом автоматичного перерахування коштів банком. Інші платіжні картки не перевипускалися. Крім того, платіж на суму 1,89 грн від 28.02.2018 відповідачка не вчиняла, доказів про вчинення його нею особисто немає, тому цей платіж не може братися до уваги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гринихи Т.Ю. і Дурдинець Р.Ю., які апеляцію підтримали, розглянувши відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка викликалася в судове засідання, проте, жодного разу до суду не з`явилася, просила розглянути справу в її відсутність, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань та позовної давності в редакції, що була чинною на час їх виникнення. Беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно із позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення боргу за кредитом, процентами, пені та штрафу за кредитним договором і обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для нарахування відповідних платежів, стягнення коштів підлягає перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610-612, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати (за відповідних умов - достроково) виконання порушеного зобов`язання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору в письмовій формі; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що 16.08.2011 ОСОБА_1 (після укладення 27.07.2013 шлюбу - ОСОБА_1 ) підписала у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN7679 (а.с. 7, 8, 54, 55, 106, 107). В Анкеті-заяві зазначено, що «…ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку… становить… договір про надання банківських послуг.».

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» містить, зокрема, такі умови:

тип кредитної лінії - відновлювальна;

пільговий період (нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01% річних) - до 55 днів (пільгова ставка діє при умові погашення усієї заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості);

базова процентна ставка - 2,5% на місяць;

розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості;

строк внесення щомісячних платежів - до 25-го числа місяця, наступного за звітним;

пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - ПЕНЯ = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка за договором)/30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту;

пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30,00 грн на місяць, нараховується 1 раз на місяць, за наявності прострочення за кредитом або процентами 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50,00 грн і більше;

штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів - 500,00 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Умовами і Правилами надання банківських послуг (Умови і Правила), затвердженими 06.03.2010, витяг із яких додано до позовної заяви (а.с. 9-32), установлено, зокрема, що:

Умови і Правила надання банківських послуг є договором, яким банк публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримати банківські послуги (Преамбула Умов і Правил);

підписання цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта стосовно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 2.1.1.2.4.);

клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за користування ним …, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1.2.5.);

клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, належних до сплати банку за цим договором, при настанні строку платежів…; банк має право проводити договірне списання зі всіх відкритих в банку рахунків клієнта на погашення кредитної заборгованості клієнта…, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта через невиконання зобов`язань перед банком (п.п. 1.1.3.1.6., 1.1.3.2.11., 2.1.1.3.5.);

строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картами із встановленим мінімальним обов`язковим платежем, розмір мінімального обов`язкового платежу, який є розміром боргових зобов`язань клієнта, що підлягають сплаті протягом строку дії карти, розмір і порядок розрахунку щомісячного платежу наведені у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування (Памятке клиента/Справке об условиях кредитования), яка є невід`ємною частиною договору, і в пункті 2.1.1.12.4. (п. 2.1.1.12.4.);

при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань… більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн… + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих прострочених процентів і комісій (п.п. 1.1.5.20., 2.1.1.7.6.);

в разі непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафту чи його частини понад 210 днів увесь кредит (овердрафт) вважається простроченим і нарахування з дати переводу кредиту (овердрафту) в статус прострочених боргових зобов`язань провадяться згідно пп. 2.1.1.12.6.1., на залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі, вказаному в пп. 2.1.1.12.6.1. цих Умов; при цьому, винагорода проценти за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються (п.п. 1.1.5.21., 2.1.1.12.6.4.);

згідно зі ст. 212 ЦКУ, в разі наявності простроченого кредиту (овердрафту) - строком повернення кредиту (овердрафту) у повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості, строк повернення овердрафту в повному обсязі - протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту) (п. 2.1.1.12.4);

для надання послуг банк видає клієнту карту, її вид визначено у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг; датою укладання договору є дата отримання клієнтом карти, вказана у заяві (п. 2.1.1.2.1.);

карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці карти включно (п. 2.1.1.2.11);

договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк (п. 1.1.7.12.);

строк позовної давності стосовно вимог банку із повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку складає 50 років (п. 1.1.7.31.).

Умови і Правила визначають загальні умови, на яких будь-яка особа може укласти кредитний договір за правилами договору приєднання (ст. 628 ч. 1, ст. 634 ч. 1 ЦК України), у Пам`ятці клієнта (Довідці про умови кредитування) поряд зі змістом Анкети-заяви визначаються індивідуальні умови кредитування позичальника.

Беручи до уваги, що відповідачка ОСОБА_1 підписала і Анкету-заяву і Пам`ятку клієнта (Довідку про умови кредитування), слід констатувати, що сторони кредитного договору узгодили як загальні, та і індивідуальні істотні умови кредитування відповідачки, в тому числі, щодо правил встановлення кредитного ліміту, щодо процентів за договором, відповідальності за порушення зобов`язань. Факт узгодження умов кредитування не заперечується сторонами по суті та відповідає характеру спірних правовідносин і наявним у справі доказам. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

У розрахунку заборгованості за договором від 16.08.2011 позивач визначив борг відповідача станом на 30.06.2018 у розмірі 110427,56 грн, де заборгованість: за кредитом - 4187,02 грн, за процентами - 96707,78 грн, за комісією - 3798,11 грн, а також штраф 5734,65 грн (500,00 грн фіксованої частини штрафу і 5234,65 грн процентної складової штрафу (а.с. 5-6).

На час розгляду справи судом першої інстанції у ній не було доказів, які б фіксували видачу відповідачу платіжної картки та реквізити такої. Апеляційному суду позивач надав виписку з банківського рахунку ОСОБА_1 за кредитною карткою № НОМЕР_1 за період з 01.08.2011 по 07.12.2018 (а.с. 71-73), виписку з банківського рахунку за кредитною карткою № НОМЕР_3 за період з 01.01.1999 по 08.04.2019 (а.с. 105) та довідку про те, що за кредитним договором відповідачці були надані кредитна картка № НОМЕР_1 , дата відкриття 16.08.2011, термін дії 06/15, і кредитна картка № НОМЕР_2 , дата відкриття 04.03.2013, термін дії 11/16 (а.с. 99).

За даними банківської виписки за кредитною карткою № НОМЕР_1 кредитний ліміт: 16.08.2011 був встановлений у розмірі 300,00 грн і був цього ж дня збільшений до 1200,00 грн; 22.07.2012 був збільшений до 1500,00 грн; 30.07.2013 був збільшений до 2000,00 грн; 18.08.2013 був збільшений до 4200,00 грн.

Банківські виписки та розрахунок боргу містять дані про рух коштів за кредитним договором, з них убачається, що ОСОБА_1 користувалася платіжними картками № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 , здійснювала відповідні операції, при цьому в сукупності з іншими документами:

основною карткою за кредитним договором була картка № НОМЕР_1 , у період дії якої була випущена і картка № НОМЕР_2 ;

зарплатною була картка з іншими реквізитами: № НОМЕР_3 (а не картка № НОМЕР_2 , як бездоказово стверджує відповідачка), на рахунок цієї картки зараховувалася заробітна плата відповідачки і саме з цієї картки здійснювалося автоматичне списання коштів для погашення заборгованості за кредитним договором SAMDN7679;

останні за часом надходження на погашення заборгованості за кредитним договором, які визнаються відповідачкою, мали місце шляхом автоматичного перерахування коштів з картки № НОМЕР_3 : 25.02.2015 - 4202,03 грн; 26.02.2015 - 45,68 грн; 20.05.2015 - 466,89 грн, аналогічне перерахування коштів мало місце і 28.02.2018 у сумі 1,89 грн, яке, однак, позивачкою не визнається;

у період з 04.02.2014 по 24.02.2015 (386 днів) ОСОБА_1 не вносила коштів на погашення заборгованості перед банком: внесення коштів на рахунок шляхом автоматичного погашення заборгованості за договором мали місце, відповідно, 03.02.2014 у сумі 1,50 грн і 25.02.2015 у сумі 4202,03 грн, у зазначений період мали місце нарахування і списання банком коштів з карткового рахунку на погашення процентів, штрафних санкцій, обліковувався від`ємний залишок після операцій (загальна заборгованість, яка обліковувалася станом на 01.02.2014 в сумі 4802,85 грн збільшилася на 28.02.2015 до суми 6196,48 грн (у виписці найближчі до вказаного періоду дати з фіксацією загальної заборгованості));

прострочення платежів за договором мали місце і до 03.02.2014, однак, тривали менше 210 днів, наприклад, безпосередньо перед 03.02.2014 таке прострочення тривало з 28.12.2013 по 02.02.2014.

Таким чином, даті зарахування коштів на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором (25.02.2015) після цієї вказаної вище тривалої перерви в усякому разі передували 210 днів безперервного прострочення сплати заборгованості за кредитним договором, тобто, починаючи з 30.07.2014, хоча таке безперервне прострочення тривало і до цієї дати. За умовами договору 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості є строком повернення простроченого кредиту у повному обсязі, при цьому, на залишок простроченої заборгованості нараховується пеня, а проценти за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються.

В силу положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України, пунктів 1.1.5.21., 2.1.1.12.4., 2.1.1.12.6.4. та інших положень договору строк зобов`язання змінився, 211-й день з моменту виникнення простроченої заборгованості, відповідно, строк виконання зобов`язання настав 02.09.2014, зобов`язання підлягало достроковому виконанню боржником.

На 01.09.2014 зафіксована розрахунком заборгованість позичальника за сумою кредиту становила 4187,02 грн, за процентами - 2490,45 грн, при цьому, процентна ставка по 31.08.2014 була визначена на рівні 30% річних, як це й передбачалося умовами кредитування, а ставка у 34,80% річних була встановлена з 01.09.2014. Крім того, була зафіксована заборгованість як «сума комісії та пені (накопичувальним підсумком))» у розмірі 898,50 грн.

З приводу суми 898,50 грн колегія суддів констатує таке. В розрахунку заборгованості ця сума одночасно вказана в колонці «сума комісії та пені (накопичувальним підсумком))», в підсумку розрахунку вказана як «комісія», а до стягнення пред`явлена як «заборгованість за пенею та комісією». При цьому, слід враховувати, що правова природа комісії та пені, підстави їх обчислення (нарахування), в тому числі, з урахуванням строку дії договору, підстави стягнення тощо є різними. Тобто, щодо цього елементу заборгованості немає правової визначеності в позові та розрахунку боргу. Водночас з наявних на час апеляційного розгляду справи документів (банківської виписки) випливає, що нарахування цієї суми мало місце як «штраф за прострочення кредиту», а не комісія, представник банку суду теж пояснював, що ця сума є неустойкою, а фактично - пенею. Відтак, з урахуванням офіційного документу щодо руху коштів за кредитним договором, умов кредитування та пояснення представника кредитора слід констатувати, що зазначені в розрахунку станом на 01.09.2014 кошти в сумі 898,50 грн є неустойкою (пенею).

За період з 25.02.2015 по 28.02.2018 були сплачені позичальником: 25.02.2015 - 4202,03 грн; 26.02.2015 - 45,68 грн; 28.04.2015 - 6,86 грн; 20.05.2015 - 466,89 грн і 28.02.2018 у сумі 1,89 грн, разом - 4723,35 грн. Суд не бере до уваги заперечення відповідачки щодо сплати 1,89 грн, оскільки всі зазначені оплати були здійснені з її зарплатної картки, відображені у банківській виписці щодо руху коштів за цією карткою та відповідають умовам кредитного договору. Апеляційний суд також констатує, що у період з 21.05.2015 по 27.02.2018 жодні платежі позичальника на погашення заборгованості за кредитним договором не зафіксовані.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, комісії, неустойки має значення строк виконання відповідного зобов`язання. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких, зокрема:

стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;

неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, не може бути стягнута;

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

Позивач визначив і пред`явив до стягнення проценти, нараховані за період з 16.08.2011 по 30.06.2018, де період з 02.09.2014 - після закінчення строку дії договору. Нарахування процентів у такий спосіб безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено, після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів за передбаченою договором, в тому числі, за підвищеною ставкою, немає. Заборгованість за процентами слугує базою для нарахування пені, тому відсутність цієї бази внаслідок безпідставності нарахування заборгованості за процентами за період після закінчення строку дії договору вже сама по собі виключає обґрунтованість нарахування відповідної пені.

Отже, заборгованість за процентами, яка утворилася після 01.09.2014, а також неустойка, що була нарахована на таку заборгованість, пред`явлені до стягнення неправомірно. Підстави для нарахування процентів були відсутні, а пеня повинна була нараховуватися на всю заборгованість за правилами, передбаченими п. 2.1.1.12.6.1., проте, в такий спосіб пеня не нараховувалася. Комісія (в разі її пред`явлення до стягнення) також як і проценти могла нараховуватися лише в межах строку дії договору.

Тобто, ці елементи пред`явленої до стягнення заборгованості були розраховані на невірній базі, без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання, по суті ці нарахування здійснені за фактичної відсутності бази для них. Тому в частині стягнення цих сум у вимогах позову належало відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю.

У цьому контексті те, що:

пред`явлені до стягнення проценти були нараховані безпідставно також і за період після 30.11.2016, тобто, після закінчення строку дії платіжної картки;

вимога про стягнення заборгованості за пенею і комісією не відповідає принципу правової визначеності та належного визначення предмета позову;

позивач не відобразив конкретний метод нарахування пені (якщо йдеться про пеню) з огляду на особливості застосування цього виду неустойки відповідно до індивідуальних умов кредитування та наведених вище положень Умов і Правил,

позивач визначив пред`явлений до стягнення штраф у частині його процентної складової із бази, до якої включені також заборгованість за розрахованими у наведений вище спосіб процентами та пеня ((4187,02 грн + 96707,78 грн + 3798,11 грн) х 5% = 5234,65 грн), та нарахував одну неустойку на іншу, тощо - не має правового значення та не спростовує відсутність правової підстави для відповідних нарахувань.

Стосовно доводів відповідачки про сплив позовної давності для пред`явлених до неї вимог колегія суддів враховує обставини, встановлені під час апеляційного розгляду справи. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Пунктом 1.1.7.31. Умов і Правил установлено строк позовної давності стосовно майнових вимог банку у 50 років. Сторони договору вправі збільшити встановлену законом загальну і спеціальну позовну давність, проте, повинні для цього у письмовій формі укласти договір або зробити відповідне застереження (передбачити відповідні умови) в укладеному договорі (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1 ЦК України).

Із урахуванням наведеного, відповідачка повинна була ясно, у передбаченій законом, у даному випадку - письмовій формі здійснити своє волевиявлення щодо укладання кредитного договору з індивідуальними умовами кредитування в частині радикального збільшення позовної давності порівняно з установленою законом, шляхом підписання відповідного документа (документів, за потреби - відповідних положень Умов і Правил), у якому (яких) такі умови зафіксовані (вищенаведені норми закону та ст. 203 ч.ч. 3, 4, ст. 205 ЦК України). Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обов`язком саме кредитора - сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України).

Ці вимоги закону не були виконані, що позивачем не спростовано. Розглядаючи питання про збільшення позовної давності у кредитному договорі, укладеному за правилами договору приєднання, Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15 сформулював правову позицію, за змістом якої умову про збільшення позовної давності не можна вважати складовою частиною кредитного договору, якщо згода із нею не засвідчена підписом позичальника у документах, які складають кредитний договір, а відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку про стягнення заборгованості.

Відтак, у разі виникнення спору з кредитного договору може йтися лише про загальну трирічну позовну давність та спеціальну однорічну позовну давність щодо неустойки (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України).

Строк повного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором (строк дії договору) змінився і настав 02.09.2014, порушення зобов`язань позичальником до цього моменту мало місце, тому підстави для нарахування неустойки у вигляді штрафу виникли у кредитора як такі. Виходячи з умов кредитування та суми заборгованості за кредитом і процентами, що виникла на останній день дії договору (4187,02 грн + 2490,45 грн = 6677,47 грн), штраф міг бути визначений у сумі 838,87 грн (500,00 грн + (6677,47 грн х 5%)), де 500,00 грн фіксована частина штрафу і 338,87 грн його процентна складова.

Після закінчення строку дії договору відповідачка чотирма платежами у період з 25.02.2015 по 20.05.2015 переривала перебіг позовної давності, яка після цього щодо штрафу спливла 20.05.2016. Платіж у сумі 1,89 грн був здійснений 28.02.2018, тобто, після спливу спеціальної позовної давності щодо штрафу і в цьому контексті значення не має.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка просила застосувати позовну давність (а.с. 52-53, 56-57) і така щодо штрафу підлягає застосуванню. Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в обґрунтованому і доведеному по суті позові, пред`явленому з пропущенням позовної давності, підстав для поновлення якої немає, якщо ж позов необґрунтований і недоведений по суті, відмовити в ньому належить саме з цих підстав.

Враховуючи, що після закінчення строку дії договору борг за сумою кредиту та процентами існував, відповідачкою не спростовувався по суті, а позичальником були сплачені 4723,35 грн, ці кошти підлягають зарахуванню на погашення боргу перед кредитором: 2490,45 грн - на погашення боргу за процентами і 2232,90 грн - на погашення боргу за сумою кредиту. Для зарахування цих коштів на погашення інших пред`явлених до стягнення елементів боргу підстав немає.

Із таким зарахуванням коштів непогашеним залишається борг за кредитом у сумі 1954,12 грн. З огляду на динаміку платежів за кредитним договором після закінчення строку його дії апеляційний суд констатує, що стосовно заборгованості за сумою кредиту та процентами позов був пред`явлений кредитором у межах трирічної позовної давності.

Суд першої інстанції з належною повнотою обставин справи не з`ясував, на час розгляду справи цим судом у ній не було даних і доказів, які б уможливлювали встановлення обставин щодо позовної давності (даних кредитні картки, строк їх дії, про рух коштів за картковими рахунками тощо) і прийняття рішення про відмову в позові за спливом позовної давності. Суд не дав оцінки й фактичним обставинам справи по суті спору, зокрема, не звернув уваги на умови договору та дані розрахунку заборгованості щодо строку виконання зобов`язання. Тому рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим. На стадії апеляційного провадження в справі були встановлені обставини, що вказують на необґрунтованість і недоведеність позову передусім по суті, а про застосування позовної давності може йтися лише щодо визначеного на момент закінчення строку дії договору штрафу.

Виходячи з викладеного, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, позов задовольнити частково, стягнути на користь банку з відповідачки борг у сумі 1954,12 грн, а в інших вимогах позову відмовити. Оскільки позовні вимоги задоволені в межах 1,77%, з відповідачки питання належить стягнути на користь позивача 77,97 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору (4405,00 грн х 1, 77%).

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 7 грудня 2018 року скасувати, позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково, стягнути на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», , з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , борг у сумі 1954,12 грн (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 12 коп.).

В інших вимогах позову відмовити.

За результатом розгляду справи стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 77,97 грн у рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 28 листопада 2019 року.

Судді