ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5581/19 Справа № 206/1452/19 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Демченко Е.Л.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без належних на те підстав

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2019 року у задоволенні заяви Дніпровської міської ради про забезпечення позову було відмовлено (а.с.114-116).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2019 року виправлено описку в ухвалі суду від 05 квітня 2019 року та викладено її резолютивну частину в такій редакції У задоволенні заяви Дніпровської міської ради ради про забезпечення позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без належних на те підстав відмовити (а.с.132).

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилається на те, що при постановлені ухвали суд 1 інстанції не надав належної оцінки доводам позивача та зазначає, що не забезпечення позову може утруднити та зробити неможливим виконання рішення суду. У зв`язку з викладеним Дніпровська міська рада ставить питання про скасування ухвали суду 1 інстанції та постановлення нової, якою задовольнити заяву про забезпечення позову (а.с.121-125).

Правом на подання відзиву передбаченого ст.360 ЦПК України сторони не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, суд 1 інстанції зазначив про відсутність достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову, оскільки позивачем не надано відповідних доказів на якому конкретно рахунку знаходяться чи можуть знаходитись кошти відповідача. Також місцевий суд вказав, що заявлений позивачем спосіб забезпечення позову суперечить самому його принципу та може перешкоджати господарській діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_2 . ОСОБА_3 та порушувати права третіх осіб, які пов`язані з його господарською діяльністю.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції погоджується й колегія суддів, оскільки вони зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За правилами статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно із частинами першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, Дніпровська міська рада зазначила, що при здійсненні самоврядного контролю за використанням і охороною земель у місті було зафіксовано порушення ст. ст. 125,136 Земельного кодексу України з боку ОСОБА_1 при використанні земельної ділянки по АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт.

Таким чином, на думку позивача, відбулось неправомірне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, що свідчить про наявність з боку ОСОБА_4 протиправної поведінки, яке призвело до понесення збитків у вигляді неотримання ним доходу від орендної плати.

За наслідками розрахунку сума не отриманої орендної плати склала 272 710,45 грн.

Дніпровською міською радою здійснено перерахунок за період з 07.03.2016 по 01.11.2018 за підсумками, якого загальна сума склала 255 798,33 грн.(а.с. 87-91).

Разом з тим, до заяви про забезпечення позову не додано жодного доказу як на підтвердження підстав для накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться в банківських установах та рахунках відповідача.

Натомість, як вірно встановив суд першої інстанції, заява містить лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без належного обґрунтування, що не є достатньою підставою для забезпечення позову у запропонований спосіб, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд першої інстанції, застосувавши вищенаведені положення цивільного процесуального закону та врахувавши обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки накладення арешту на банківські рахунки ОСОБА_1 можуть перешкоджати господарській діяльності фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 та порушувати права третіх осіб, які пов`язані з його господарською діяльністю, на даному етапі розгляду справи є цілком недоречним та необґрунтованим видом забезпечення позову у справі з огляду на те, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів також враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: