Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 308/3593/17

провадження № 61-9531св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів Михайло Михайлович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на постанову Закарпатського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г., від 11 квітня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів М. М., про визнання недійсним договору дарування і застосування наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 23 березня 2016 року між ним і ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири внаслідок помилки, яка проявилася у неправильному сприйнятті ним фактичних обставин правочину, що в свою чергу вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за 291, від 23 червня 2016 року і скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, у складі судді Данко В. Й., від 09 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів М. М. та зареєстрований в реєстрі за № 291. Скасовано реєстрацію права власності на зазначену квартиру.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопозовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки позивач не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування квартири, яка є його єдиним житлом, в якій позивач продовжує проживати й надалі, і що ОСОБА_1 , будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Про підтвердження укладення договору дарування від 23 червня 2016 року під впливом помилки свідчить подальше укладення між сторонами договору від 30 червня 2016 року, який містить умови довічного утримання.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2018 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак не передбачених договором дарування, а договором довічного утримання, і посилання суду на укладений між сторонами договір від 30 червня 2016 року, який не є предметом спору, виходять за межі спірних правовідносин (предмету доказування). Один лише факт проживання ОСОБА_1 у квартирі не може свідчити про наявність чи відсутність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання).

Із урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що укладений між сторонами договір дарування мав ознаки договору довічного утримання, і цей договір є недійсним відповідно до статей 203, 229 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , просить скасуватипостанову Закарпатського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року і залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2018 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при підписанні оспореного договору ОСОБА_1 мала місце помилка - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору, наслідком якого стало укладення договору дарування замість договору довічного утримання. При вирішенні спору судом першої інстанції правильно оцінено наявні у матеріалах справи докази із урахуванням заявлених позивачем позовних вимог, однак апеляційним судом скасовано законне по суті судове рішення. Заявник вважає незрозумілим аргумент апеляційного суду про те, що посилання районного суду на укладений між сторонами договір від 30 червня 2016 року виходить за межі спірних правовідносин (предмету доказування), оскільки судом першої інстанції досліджувалися докази у сукупності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів М. М., про визнання недійсним договору дарування і застосування наслідків недійсності правочинупризначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовано зміст прав та обов`язків сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка. Жодних доказів неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права касаційна скарга не містить, а її доводи зводяться лише до переоцінки доказів.

У поданому відзиві на касаційну скаргу приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів М. М. посилається на те, що доводів, які б спростували законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, касаційна скарга не містить.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування від 23 червня 2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів М. М. і зареєстрований в реєстрі за № 291, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією цього договору.

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 безоплатно передав ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності житлову квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 32,0 кв. м, житловою площею - 16,0 кв. м.

Позивач вказував, що через декілька днів, дослідивши отримані документи, ним було встановлено, що умови підписаного ним договору відповідають природі договору дарування. Стверджував, що оспорюваний договір дарування від 23 червня 2016 року було укладено під впливом помилки, а саме: допущено неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що стало наслідком переходу права власності на належне йому нерухоме майно на користь відповідача ОСОБА_3 .

У подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір від 30 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів М. М., який зареєстровано в реєстрі за № 309, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією цього договору.

Згідно вказаного договору ОСОБА_3 безкорисно, безоплатно та безстроково на усне звернення та прохання ОСОБА_1 прийняв на себе наступні зобов`язання: щомісячно сплачувати ОСОБА_1 грошові кошти у сумі від 300 до 500 грн довічно; довічно фінансувати медичне обслуговування та харчування ОСОБА_1 ; одноразово до 30 вересня 2016 року сплатити ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000, 00 грн; допомагати ОСОБА_1 у побуті, прибирати, готувати їжу, тощо у разі такої необхідності; оплатити всі витрати на поховання у разі смерті ОСОБА_1 (преамбула, пункти 1-5 договору).

ОСОБА_1 прийняв на себе зустрічне зобов`язання прийняти від ОСОБА_3 грошові кошти, безоплатні послуги та допомогу, вказані у цьому договорі, у разі необхідності чітко і зрозуміло формулювати свої потреби та звернутися за допомогою до ОСОБА_3 усно або за допомогою телефонного зв`язку. ОСОБА_1 зобов`язався не чинити перешкод в наданні йому допомоги та не вимагати від ОСОБА_3 інших дій, що не передбачені цим договором (пункт 5 договору). Сторони домовились, що цей договір діє протягом всього життя позивача та може бути розірваний у разі його добровільної відмови від нього у відповідності з чинним законодавством.

Позивач також посилався на те, що згодом відповідач ОСОБА_3 припинив виконувати свої обов`язки за зазначеним вище договором від 30 червня 2016 року. Вказана обставина відповідачем не була спростована.

Судом також встановлено, що на день розгляду справи ОСОБА_1 продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на момент укладення оспореного договору дарування виповнилося 68 років.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що із урахуванням встановлених обставин цієї справи, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що укладений між сторонами у справі договір дарування мав ознаки договору довічного утримання, і цей договір підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 229 ЦК України.

Однак, із такими висновками апеляційного суду погодитися не можна, виходячи із наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, із урахуванням встановлених обставин справи, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення ОСОБА_1 , 1948 року народження, не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач довів, що діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ним, тобто помилявся щодо правової природи правочину, що зокрема підтверджується укладеним між сторонами спору в подальшому договором від 30 червня 2016 року, який за змістом прав та обов`язків сторін відповідає умовам договору довічного утримання.

Місцевим судом було встановлено, що на час укладення оспореного договору дарування ОСОБА_1 виповнилось 68 років, тобто позивач є особою похилого віку. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла останній не має. З моменту укладення оспорюваного правочину позивач продовжував проживати та проживав на момент вирішення спору у спірній квартирі, фактична передача квартири відповідачу так і не відбулася, отже, нерухоме майно не вибуло із фактичного володіння та користування позивача.

Вказані обставини засвідчують, що ОСОБА_1 не мав наміру передавати безоплатно ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , яка є його єдиним житлом, а мав внутрішню волю на укладення договору довічного утримання.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове про відмову у задоволення позовних вимог, апеляційний суд вищевказаного не врахував, дійшов неправильного за обставин цієї справи висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та по суті правильне рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 ,задовольнити.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року скасувати та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович