Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 752/14901/17

провадження № 61-46064св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Національний університет біоресурсів і природокористування України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року у складі судді Мирошниченко О. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І.,

Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Національного університету біоресурсів і природокористування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 березня 2009 року ОСОБА_4 працював у відокремленому структурному підрозділі «Рівненський коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України» на посаді вахтера навчального корпусу, в подальшому був переведений на посаду сторожа, а з 25 серпня 2016 року - на посаду чергового по гуртожитку № 1 відокремленого структурного підрозділу «Рівненський коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України».

19 червня 2017 року позивача звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул. Вказане звільнення вважає незаконним, оскільки прогулу не було.

Графіком виходу чергових по гуртожитку визначено тільки кількість годин, які має відпрацювати черговий, однак не зазначено точної години виходу на роботу. Години чергування у гуртожитку визначались за усною домовленістю між черговими.

21 травня 2017 року ввечері позивач зателефонував іншому черговому, яку попросив замінити його на робочому місці 22 травня 2017 року з 13 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., у зв'язку із виїздом до Республіки Білорусь для придбання ліків.

23 травня 2017 року позивач прибув на своє робоче місце, однак останнього не було допущено до роботи комендантом гуртожитку, а в подальшому вказаний випадок керівництвом був розцінений як прогул.

Враховуючи наведене, а також з урахуванням того, що роботодавцем була порушена процедура звільнення, ОСОБА_4 вважав своє звільнення незаконним, а відтак просив поновити його на посаді чергового по гуртожитку № 1 Відокремленого структурного підрозділу «Рівненський коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з

19 червня 2017 року і до дня ухвалення рішення по справі, не донараховану та не виплачену заробітну плату за період з 25 серпня 2016 року по 30 квітня

2017 року, середній заробіток за час затримки виплати не донарахованої та не виплаченої заробітної плати та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що письмові доказі та отримані показання свідків є належними та допустимими доказами відсутності позивача на робочому місці без поважних причин, а позивачем у свою чергу не надано до суду належних доказів на підтвердження доводів щодо його незаконного звільнення.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду мста Києва від 27 березня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

17 жовтня 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити, мотивуючи свою скаргу неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що роботодавцем не дотримана процедура звільнення, у зв'язку із порушенням порядку накладення дисциплінарного стягнення та оформлення кадрової процедури розірвання трудового договору.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

02 січня 2019 року Національний університет біоресурсів і природокористування України через засоби поштового зв'язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від

27 березня 2018 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від

07 серпня 2018 року не оскаржуються, а тому відповідно до положень статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій в цій частині не спростовують.

Судами встановлено, що з 27 березня 2009 року ОСОБА_4 працював у відокремленому структурному підрозділі «Рівненський коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України» на посаді вахтера навчального корпусу, в подальшому був переведений на посаду сторожа, а з 25 серпня 2016 року - на посаду чергового по гуртожитку № 1 відокремленого структурного підрозділу «Рівненський коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України».

22 травня 2017 ОСОБА_4 був відсутній на робочому місці, про що зазначено в службовій записці завідуючої гуртожитком ОСОБА_7 від

22 травня 2017 рок та складено відповідні акти № 1 від 22 травня 2017 року та № 2 від 22 травня 2017 року.

Відповідно до наказу директора коледжу від 16 червня 2017 року № 57-ОС ОСОБА_4 звільнено з посади чергового по гуртожитку № 1 у відповідності до пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За правилами статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).

Передбаченим пунктом 4 статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив, що позивачем не доведено поважності причин відсутності ОСОБА_4 на робочому місці 22 травня 2017 року. Суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи заявника про те, що роботодавцем не дотримано процедуру звільнення, у зв'язку із порушенням порядку накладення дисциплінарного стягнення та оформлення кадрової процедури розірвання трудового договору є безпідставними, оскільки матеріалами справи та встановленими обставинами підтверджується додержання відповідачем норм КЗпП України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка та зволяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від

27 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від

07 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу- без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська