Дата документу 06.03.2019 Справа № 334/5473/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1022/19 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Є.У.№ 334/5473/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

Секретар Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент-Перетворювач» про стягнення заборгованості по заробітній платі і компенсації за невикористану тарифну відпуску, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суми компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент-Перетворювач» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що з квітня 2011 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем,обіймала посаду головного бухгалтера. Наказом №76-к від 11.04.2018 її звільнено з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. На порушення вимог трудового законодавства в день звільнення з нею не був проведений остаточний розрахунок, заробітна плата і компенсація за невикористану відпуску у повному обсязі фактично були виплачені 21.08.2018. Посилаючись на вказані обставини, просила суд на підставі ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 12.04.2018 по 20.08.2018 за 89 робочих дні у розмірі 39 974,35 грн., суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати з квітня 2011 року по квітень 2018 року у розмірі 26 765,49 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000грн., яка спричинена діями відповідача та полягає у моральних стражданнях, пов'язаних з відсутністю коштів на існування та необхідністю захищати свої законні права.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Елемент-Перетворювач» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період затримки розрахунку з 12.04.2018 по 20.08.2018 у розмірі 39 974, 35 грн. без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ТОВ «Елемент-Перетворювач» на користь ОСОБА_3 суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати за період з квітня 2011 року по квітень 2018 року у розмірі 26 765,49 грн.

Стягнуто з ТОВ «Елемент-Перетворювач» на користь держави судовий збір в розмірі 1 409,60 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з вини роботодавця остаточний розрахунок із звільненим працівником був проведений 20.08.2018, отже на підставі ст.117 КЗпП України на користь останнього підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні і компенсація втрати частини доходу за порушення строків вплати заробітної плати, передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

В апеляційній скарзі про зміну судового рішення ТОВ «Елемент-Перетворювач» зазначає,що судом першої інстанції неправильно визначена кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні. Оскільки з 01.01.2017 на товаристві запроваджено триденний робочий тиждень, то кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні має обчислюватися у відповідності із графіком роботи товариства, а не конкретного працівника. Отже, загальна кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні становить не 89 робочих днів, як помилково вважав суд першої інстанції, а значно менше, а тому і розмір середнього заробітку за затримку розрахунку підлягає відповідному зменшенню. На думку товариства, судом неправильно застосовані положення ст.34 Закону України «Про оплату праці», оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про невчасну виплату заробітної плати з квітня 2011. Додані до позовної заяви табуляграми є неналежними доказами порушення графіку виплати заробітної плати. Фактично порушення строків виплати заробітної плати мало місце з лютого 2017 по квітень 2018, сума компенсації за вказаний період становить відповідно 3 998, 93 грн., а не 26 765,49 грн., як визначив суд першої інстанції. Крім того, за формою і змістом рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, оскільки не містить розрахунку стягнутих сум. Судом безпідставно зазначено, що визначені до стягнення суми підлягають стягненню без утримання прибуткового податку та інших платежів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що з наказом про встановлення на товаристві з 01.01.2017 триденного робочого тижня її не ознайомлювали, про зміну істотних умов праці у відповідності зі ст.32 КЗпП України її не попереджали, фактично до дня свого звільнення вона працювала повний робочий тиждень, а тому і затримка розрахунку має обраховуватися за 89 робочих дні. Доводи апеляційної скарги про те, що розрахункові листки є неналежними доказами на підтвердження того факту, що порушення строків вплати заробітної плати мало місце з квітня 2011, є також неспроможними. Вказані розрахункові листки є одним із видів первинних бухгалтерських документів. На спростування відомостей, викладених у цих розрахункових листках, відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу. Вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні з огляду на такі обставини.

Судом встановлено, що Наказом № 146-к від 07 квітня 2011 року ОСОБА_3 прийнято на роботу за сумісництвом на посаду заступника головного бухгалтера ТОВ «Елемент-Перетворювач». Наказом № 179к від 10 травня 2011 року ОСОБА_3 призначено на постійну роботу на цьому ж підприємстві головним бухгалтером. 11 квітня 2018 року наказом № 76-к ОСОБА_3 була звільнена з ТОВ «Елемент-Перетворювач» за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с.6-9).

У день звільнення відповідач не провів із працівником повного розрахунку, позивачці була видана оформлена трудова книжка та розрахунковий лист про заборгованість відповідача по заробітній платі і компенсації за невикористану тарифну відпустку у сумі 84791,83грн.(а.с.10).

Середньоденний заробіток позивачки за два останніх місяці, що передували звільненню, становив 449,15 грн.(а.с.32).

Заробітна плата і компенсації за невикористану тарифну відпуску у повному обсязі, фактично була виплачена позивачці 21.08.2018 року.

Спору щодо розміру середньоденного заробітку і дати проведення остаточного розрахунку між сторонами не має.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа № 6-116цс15.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Установивши, що остаточний розрахунок із працівником був проведений товариством з порушенням вимог ст.ст.47,116 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підставі ст.117 КЗпП останній має право на отримання середнього заробітку за кожний день затримки розрахунку при звільненні.

Проте, при визначенні кількості днів затримки суд допустився порушень норм матеріального і процесуального права, неправильно застосував абзац 2 пункту 8 Порядку.

Судом першої інстанції не враховано, що Наказом директора №294 від 29.12.2016 на ТОВ «Елемент-Перетворювач» встановлено з 01.01.2017 року для усіх працівників товариства, крім робітників чергового персоналу, контролерів служби безпеки і ділянки деіонізованої води, 3-денний робочий тиждень з робочими днями понеділок, вівторок, середа (а.с.74).

Судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано те, що на підприємстві діє неповний робочий тиждень, у зв'язку із чим невірно визначено загальну кількість робочих днів, за які підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Зокрема, сумарне число робочих днів за період з 12.04.2018 по 20.08.2018 згідно з графіком роботи підприємства, встановленого наказом № 294 від 29.12.2016, становить 51 робочий день, з яких за квітень 2018 - 7 робочих дні; травень - 10 робочих днів; червень 12 робочих днів, липень - 14 робочих дні, серпень - 8 робочих дні.

Враховуючи викладене, з відповідача за затримку розрахунку при звільненні підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 22 925, 01 грн. із розрахунку 449, 15 грн. х 51 робочий день = 22 925, 01 грн.

Отже, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з ТОВ «Елемент-Перетворювач на користь позивача зменшенню до 22 925, 01 грн.

Доводи позивачки про те, що з наказом про встановлення трьохденного робочого тижня вона не була ознайомлена, він є незаконним і що до дня розірвання трудового договору для неї був установлений 5-денний робочий тиждень, є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень Порядку обчислення середньої заробітної плати. Положенням передбачено здійснення розрахунку належної до виплати працівникові середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні шляхом визначення періоду затримки, виходячи із кількості робочих днів на конкретному підприємстві, що відповідає логіці законодавця та принципу справедливості, оскільки колишній працівник, який отримує середній заробіток як компенсацію за час затримки розрахунку при звільнені, не може отримувати більше коштів за той же період, ніж працюючий працівник.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм ст.34 Закону України «Про оплату праці», недоведеність позовних вимог в частині строків порушення товариством вимог ст.116 КЗпП України є неспроможними.

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов'язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов'язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013у щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексів законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що до структури заробітної плати входять компенсаторні виплати.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року).

Аналогічні норми закріпленні в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Із наданих позивачкою письмових доказів - розрахункових листків за квітень 2011 - квітень 2018р.р. вбачається, що товариство з квітня 2011 року почало порушувати графік виплати заробітної плати: протягом 2011 затримка розрахунку становила один-два місяці, у 2012 - від двох до п'яти місяців, у 2013 - від п'яти до шести місяців, у 2014 - до семи місяців, у 2015 - дев'ять місяців, у 2016 - від двох до восьми місяців, у 2017 - від дев'яти до одинадцяти місяців, у 2018 - біля п'яти місяців. Приймаючи до уваги вказані положення та факт несвоєчасної виплати заробітної плати позивачці за період з квітня 2011 року по квітень 2018 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач має обов'язок здійснити виплату компенсації, передбаченої Законом.

Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який сплачується доход, до уваги не береться).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

Згідно п. 4 вказаного Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період не виплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За розрахунком, здійсненим позивачкою у відповідності до вказаного Порядку, сума компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати становить 26 765,49 грн. Вказана сума обґрунтовано стягнута на користь працівника у відповідності із нормами чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту порушення строків виплати заробітної плати з квітня 2011, є неспроможними.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

На підтвердження факту порушення відповідачем строків виплати заробітної плати ОСОБА_3 надала суду першої інстанції свої розрахункові листки (розрахунково-платіжні відомості) які є одним із первинних бухгалтерських документів, визначених наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» поряд з табелем обліку робочого часу та зведеною розрахунково-платіжною відомістю.

У відповідності до ст.30 Закону України «Про оплату праці» та ст.110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який проводиться оплата праці:загальна сума заробітної плати з розшифровками за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Підприємство може самостійно розробляти та затверджувати форми первинного обліку тих чи інших операцій, а не користуватися типовими формами. Так, п.2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 зазначено, що первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватися із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.

Розрахункові листки є одним із первинних бухгалтерських документів, визначених наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», за формою і змістом відповідають вимогам п.2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, а тому доводи відповідача про те, що вони є неналежними доказами не відповідають нормам процесуального права.

Належних і допустимих доказів на спростування відомостей, викладених у розрахункових листах позивачки, товариство суду не надало. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

За вказаних обставин передбачених законом підстав для висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати по справі не встановлено.

Не наведення судом детального розрахунку сум компенсації не є підставою для скасування оскаржуваного рішення з формальних міркувань.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено у судовому рішенні про те, що визначені у судовому рішенні суми до стягнення обчислені без відрахування обов'язкових податків і платежів. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд обґрунтовано визначив зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначив у резолютивній частині рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент-Перетворювач» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2018 року по цій справі змінити, визначивши розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент-Перетворювач» на користь ОСОБА_3, у сумі 22 925, 01 грн. (двадцять дві тисячі дев'ятсот двадцять п'ять гривень 01 коп.).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 06 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: