Номер провадження: 22-ц/813/2669/19
Номер справи місцевого суду: 495/6870/18
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року у складі судді Боярського О.О., повний текст складено 23 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним.

В обґрунтування свого позову зазначила, що вона та відповідачка є рідними сестрами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку та земельної ділянки.

У передбачений законодавством строк, 26.05.2009 року позивачка звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину, однак їй було повідомлено про те, що майно вже оформлено згідно до договору довічного утримання 28.11.2008 року.

Позивачка вважає, що договір довічного утримання, батьком вчинений під впливом обману, у віці 88 років, у вкрай хворобливому стані, такому, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки вона є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину, однак відповідачка порушила її право на спадщину, в зв`язку з чим просила визнати договір довічного утримання недійсним.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що суд незаконно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що договір довічного утримання, а також дані прописки сфальсифіковано і підроблено, в зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів під головуванням судді Комлевої О.С.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З січня по листопад 2019 року внаслідок автоматизованого розподілу до судді Комлевої О.С. надійшло понад 700 справ.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін по справі - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

За життя ОСОБА_3 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 05.05.2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Шабівської сільської ради №7/2005 від 28.01.2005 року (а.с.9-10).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина. ІНФОРМАЦІЯ_2 , у строк, передбачений діючим законодавством, ОСОБА_1 звернулася до Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, внаслідок чого була заведена спадкова справа №214/2009 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 17, 18).

Після звернення до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області задля отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачу надано лист Білгород-Дністровської районної нотаріальної контори Одеської області від 07.03.2018, адресований на ім`я представника позивача за довіреністю ОСОБА_4 про те, що право власності на вказане майно вже оформлено за ОСОБА_2 згідно із договором довічного утримання ВМВ № 048199 від 28.11.2008, що посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований за № 8022.

Тобто, вказане нерухоме майно на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 вже не належало спадкодавцеві, а отже не входить до складу спадщини, оскільки за життя спадкодавець розпорядився належним йому нерухомим майном, шляхом укладення цивільно-правового договору.

З договору довічного утримання від 28.11.2008 року, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В. та зареєстрований в реєстрі за №8022 вбачається, що ОСОБА_3 (батько відповідача) відчужувач передав у власність набувачу ОСОБА_2 житловий будинок під АДРЕСА_1 , а набувач зобов`язався довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи його харчуванням, медикаментами, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зберігати в його безкоштовному довічному користуванні весь вищевказаний житловий будинок (а.с.55).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно 12.01.2009 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі оспорюваного договору довічного утримання.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання недійсним, суд першої інстанції виходив з того, щопозивачем не надано належних доказів того, що у момент укладення оспорюваного договору довічного утримання, ОСОБА_3 не міг розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

Відповідно до статей 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ОСОБА_4 ,представник позивача за довіреністю, в судовому засіданні в суді першої інстанції просила суд розглянути справу та ухвалитиу справі остаточне рішення, тобто не наполягала на розгляді поданих клопотань про витребування доказів, а також про призначенняу справіпосмертної психіатричної експертизи, що свідчить про відсутність зацікавленості позивача у проведенні експертизи по справі та доведенні обставин справи, на які позивач посилалась у позовній заяві.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Будь-яких належних та допустимих доказів укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 під впливом обману, позивачем до суду надано не було. Вказані висновки є лише припущенням позивача, які спростовуються змістом самого договору, відповідно до п. 11 якого сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості; договір не є фіктивним чи удаваним правочином, не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені у ньому (55-56).

Суд дійшов до вірного висновку, щопозивачем не доведена наявність підстав для визнання правочину недійсним, не доведені обставини, на які сторона посилалась у заявлених позовних вимогах щодо відсутності правових підстав для задоволення позову про визнання договору довічного утримання недійсним.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку обґрунтовано встановив, що на момент підписання договору довічного утримання ОСОБА_3 усвідомлював свої дії та міг керувати ними, а тому підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним відсутні.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 рокупо справі № 754/10916/16-ц, провадження № 61-15903св18.

Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , судом вірно зазначено наступне.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Також суд дійшов до вірного висновку про те, що підстав для застосування строку позовної давності немає, оскільки позов є недоведеним.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договір довічного утримання вчинений під впливом обману, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у відповідності до матеріалів справи, а саме епікризу вбачається, що ОСОБА_3 з 03.12.2008 року по 11.12.2008 року знаходився на стаціонарному лікуванні в ЦРЛ, що не може бути встановлено судом, як факт не усвідомлювання ОСОБА_3 значення своїх дій, також посвідчення ОСОБА_3 , як інваліда 2 групи (а.с. 12) є неналежним доказом неспроможності ОСОБА_3 під час укладення договору довічного утримання на нерозуміння керування своїми діями.

Крім того з п. 11 договору довічного утримання від 28.11.2008 року вбачається, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості; договір не є фіктивним чи удаваним правочином, не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені у ньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що 28.11.2008 року, саме на момент укладання оспорюваного договору, ОСОБА_2 не була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , яка вказана в договорі довічного утримання, не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції, та спростовуються даними паспорту, який було перевірено колегією суду с приводу реєстрації ОСОБА_2 на момент укладеного договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 грудня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра