Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 545/652/17

провадження № 61-32112св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Заворсклянська сільська рада Полтавського району Полтавської області,

третя особа - завідуюча Головачанським сільським клубом Величко Наталія Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року у складі судді Кіндяка І. С. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Дорош А. І., Карпушина Г. Л.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - Заворсклянська сільська рада), третя особа - завідуюча Головачанським сільським клубом Величко Н. Ю., про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що наказом відділу культури Полтавської районної державної адміністрації від 12 серпня 2005 року № 100 він був призначений на посаду завідуючого Головачанським сільським клубом Заворсклянської сільської ради. 23 лютого 2017 року головою Заворсклянської сільської ради Сологор В. І. видано розпорядження № 02-10/03, пунктом 1 якого позивача звільнено із займаної посади з 23 лютого 2017 року у зв`язку із набранням чинності Законом України від 28 січня 2016 року № 955-VIІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» (далі - Закон № 955-VIІІ), на підставі пункту 9 статті 36 КЗпП України.

Вважав, що звільнений з роботи незаконно, оскільки його належним чином не попередили про вивільнення за два місяці, а тому просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження від 23 лютого 2017 року № 02-10/03 про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого Головачанським сільським клубом, поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючого Головачанським сільським клубом з 23 лютого 2017 року. Стягнуто із Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 лютого року до 08 червня 2017 року з розрахунку середньоденної заробітної плати, що становить 160 грн, включно за 72 робочих дні, в сумі 11 520 грн. У позові про відшкодування моральної шкоди відмовлено за недоведеністю. Стягнуто із Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь держави судовий збір у сумі 640 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення на роботі позивача та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відбулось з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, а саме позивача не повідомлено за два місяці до звільнення про істотні зміни умов праці.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з недоведеності цих вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2017 року Заворсклянська сільська рада звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позову, та ухвалити нове рішення про відмову в позові щодо цих вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про скасування розпорядження Заворсклянської сільської ради від 23 лютого 2017 року

№ 02-10/03 про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого Головачанським сільським клубом, судами не враховано, що вказаним розпорядженням звільнено двох осіб, а саме ОСОБА_2 та позивача. А тому суд не мав права скасовувати вказане розпорядження в цілому.

Заявник вказував, що суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 49-2 КЗпП України щодо повідомлення роботодавцем працівника за два місяці до звільнення на підставі пункту 9 статті 36 КЗпП України, оскільки до спірних правовідносин вказана норма не підлягає застосуванню.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 надіслав на адресу суду заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити в силі оскаржувані судові рішення, а касаційну скаргу - без задоволення у зв`язку з її необґрунтованістю.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано матеріали справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України у вказаній редакції).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення, в частині що оскаржуються, не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу відділу культури Полтавської РДА від 12 серпня 2005 року № 100 був призначений на посаду завідуючого Головачанським сільським клубом Заворсклянської сільської ради.

23 лютого 2017 року головою Заворсклянської сільської ради Сологор В. І. видано розпорядження № 02-10/03 «Про звільнення», пунктом 1 якого позивача звільнено із займаної посади з 23 лютого 2017 року в зв`язку із набранням чинності Законом № 955-VIІІ, на підставі пункту 9 статті 36 КЗпП України.

При цьому пунктом 2 цього ж розпорядження ОСОБА_2 , яка не є стороною у справі, звільнено із займаної посади з цих же підстав.

Згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Тобто зазначений пункт відсилає до інших законів, якими передбачені підстави припинення трудового договору.

Статтю 36 КЗпП України доповнено пунктом 9 на підставі Закону № 955-VIII, який набрав чинності 24 лютого 2016 року.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 955-VIІІ набрання чинності цього Закону є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів.

Абзацом другим пункту 3 Прикінцевих положень вказаного закону передбачено, що органи управління державних та комунальних закладів культури протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з керівниками державних та комунальних закладів культури і провести конкурс на заміщення посад керівників таких закладів у порядку, визначеному цим Законом.

Як вбачається із пояснювальної записки до Закону № 955-VII, метою проекту цього закону є встановлення прозорої конкурсної процедури призначення керівників закладів культури, визначення чітких характеристик професійних та особистих якостей особи для зайняття цієї посади. Запропонована колегіальність у прийнятті рішення про призначення сприятиме зростанню професійності керівників закладів культури, їх авторитету, престижу займаної посади, особистої мотивації в удосконаленні професійних якостей, а також забезпечить ротацію кадрів та рівні можливості усіх кандидатів. Законопроект також передбачає оформлення трудових відносин з художнім та артистичним складом державних та комунальних закладів культури шляхом укладання контрактів, особливої форми трудових договорів, що дозволить врахувати індивідуальні здібності та професійні навички, специфіку виконуваної роботи, а також домогтися максимальної зацікавленості працівника у підвищенні продуктивності праці.

Судами не враховано, що позивач мав можливість на загальних підставах подати документи на конкурс та брати у ньому участь.

Норма Закону, якою запроваджено обов`язкове укладання строкового контракту з працівниками, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, в діях відповідача не встановлено порушення нормативно-регламентованої процедури прийняття оспорюваного наказу. Суди не врахували, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Звільнення позивача саме на підставі пункту 9 статті 36 КЗпП України кореспондується з пунктами 2, 3 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII, де передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України.

Судами правильно встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з відповідачем на підставі безстрокового трудового договору. Разом з тим висновок суду про те, що в порушення вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України про вивільнення з 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 не був попереджений за два місяці про зміну істотних умов праці (внесені законом зміни щодо умов обіймати посаду за результатами конкурсу), як і про наступне вивільнення, є помилковими.

Відповідно до положень частини першої статті 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Разом з тим контрактна форма роботи для працівників вказаної категорії, зокрема і для позивача, запроваджена спеціальним Законом, який і підлягає застосуванню до спірних правовідносин, положення частини першої статті 49-2 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюються.

Відповідачем виконано вимоги вказаного Закону щодо звільнення керівників закладів культури, у тому числі і позивача, проведено конкурс та за результатами конкурсу прийнято на роботу за контрактом працівників.

На вказані вимоги закону суди не звернули уваги та дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог, а тому такі рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд послався на рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) щодо концепції якості закону, обов`язку національних органів у випадку, якщо національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків, застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Проте зміст закону, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, є зрозумілим, його тлумачення та практика застосування судом касаційної інстанції є прогнозованими (прикладом цього є постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 753/4687/17 (провадження № 61-6242св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 398/3701/16-ц (провадження

№ 61-16254св18), від 20 березня 2019 року у справі № 761/10405/17 (провадження № 61-49096св18), від 30 травня 2019 року у справі № 759/3880/17 (провадження № 61-30806ск18), від 07 серпня 2019 року у справі № 761/34776/16-ц (провадження № 61-27394ск18),від 22 липня 2019 року у справі № 750/223/19 (провадження № 61-10512св19).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, то оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому в силу статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню в частині задоволення позовних вимог з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення судів у частині відмови у позові про відшкодування моральної шкоди заявником не оскаржуються.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач за подання позову звільнений від сплати судового збору.

Тому, за правилами статті 141 ЦПК України, витрати Заворсклянської сільської ради зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг підлягають компенсації заявнику за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (704 та 768 грн).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, сплачений за платіжним дорученням від 14 червня 2017 року № 127, у розмірі 704 грн та за подання касаційної скарги, сплачений за платіжним дорученням від 04 серпня 2017 року № 162, у розмірі 768 грн компенсувати Заворсклянській сільській раді Полтавського району Полтавської області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик