ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 642/4200/17-ц

провадження № 22ц/818/1382/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року в складі судді Проценко Л.Г.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 23 травня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. за реєстровим №5369, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 позику у розмірі 150 000,00 грн., що еквівалентно 13 000,00 доларів США за комерційним курсом, встановленим на день посвідчення договору, зі строком повернення до 23 травня 2015 року.

Вказаний договір укладено за згодою дружини відповідача ОСОБА_5

Зазначив, що договором передбачено, що розрахунки здійснюються сторонами у національній валюті України - гривні, але у сумі, еквівалентній сумі доларів США за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Запоріжжя на день розрахунку.

Вказав, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Зазначив, що з метою забезпечення виконання договору позики 23 травня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір застави рухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. за реєстровим №5370, предметом якого є автомобіль марки КІА, який належить заставодавцю на праві власності.

Вказав, що після спливу строку повернення позики та до теперішнього часу відповідач не повернув йому отримані 13 000,00 доларів США. На неодноразові звернення до нього з приводу необхідності повернення грошових коштів не реагує, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість з повернення суми позики у розмірі 332 670,00 грн., що еквівалентно 13 000,00 доларів США за офіційним курсом гривні до іноземної валюти.

Просив стягнути з ОСОБА_2 332 670,00 грн. боргу за договором позики та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 332 670,00 грн. та судовий збір у розмірі 3326,70 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і постановити нове, яким залишити позов без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що він повернув позивачу борг шляхом перерахування коштів на його банківський рахунок у розмірі 19 349,00 доларів США, що значно перевищує суму позики, на підтвердження чого позивач умисно відмовляється надавати виписку зі свого карткового рахунку; що інші договори між сторонами, на виконання яких могли бути перераховані вказані кошти, відсутні; що згідно розписки ним отримано суму коштів у гривні, та вимоги щодо стягнення коштів у доларах США є безпідставними, оскільки позивач не є фінансовою установою та не має права отримувати будь-які прибутки з безпроцентного договору позики.

В апеляційній скарзі міститься клопотання щодо зобов'язання відповідача виконати ухвалу суду першої інстанції від 13 липня 2018 року та надати виписку з карткового рахунку за період з 03 вересня 2014 року по 29 червня 2017 року, яке залишено без задоволення, оскільки по - перше, ухвалу виконано, до суду першої інстанції надано оригінали документів, по - друге, в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 на вирішенні цього клопотання не наполягала.

01 лютого 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу та заперечення на клопотання, в якому ОСОБА_1 вважав, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга та клопотання - необгрунтованими. При цьому зазначив, що заборгованість за договором позики ОСОБА_2 не повернув, умови договору позики не виконав. Виписка про рух коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 не має відношення до його стосунків з ОСОБА_2 щодо виконання договору позики.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 довів, що ОСОБА_2 борг йому не повернув.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. за реєстровим №5369, згідно якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150 000,00 грн., що еквівалентно 13 000,00 доларів США за комерційним курсом, встановленим на день посвідчення договору, зі строком виплати боргу до 23 травня 2015 року.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

З пункту 2 вказаного договору позики вбачається, що сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 23 травня 2015 року; виконання зобов'язання за договором має бути здійснено готівкою у межах м. Запоріжжя за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем; розрахунки здійснюються сторонами у національній валюті України - гривні, але у сумі, еквівалентній сумі доларів США, за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Запоріжжя на день розрахунку.

Пунктом 7 вказаного договору позики передбачено, що після повернення позики у повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий.

З розписки від 23 травня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 150 000,00 грн. згідно договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. за №5369.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики 23 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір застави рухомого майна, предметом якого є автомобіль КІА, 2010 року випуску, який належить заставодавцю згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за № 61-953св18.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами укладено договір позики на суму 150 000,00 грн., що еквівалентно 13 000,00 доларів США за комерційним курсом, встановленим на день посвідчення договору. Строк повернення грошових коштів встановлено до 23 травня 2015 року. В договорі позики не зазначено графік погашення заборгованості та щомісячні суми повернення боргу. Вказано тільки кінцевий термін повернення позики. Також, вказано, що борг повертається готівкою в межах міста Запоріжжя. Проте, починаючи з 03 вересня 2014 року по 29 червня 2017 року відповідач щомісячно перераховував на рахунок позивача суму коштів за договором позики.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 займаються підприємницькою діяльністю. ОСОБА_2 неодноразово намагався повернути ОСОБА_1 борг, однак він відмовлявся отримувати його, тому вирішено було повернути його частинами в доларовому еквіваленті. Щомісячні суми боргу визначалися самим ОСОБА_2

Всього, ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 19 349, 57 доларів США. Після того, як ОСОБА_2 повернув йому борг, ОСОБА_1 через два місяця звернувся до суду з цим позовом, хоча кінцеву дату повернення боргу визначено в договорі позики 25 травня 2015 року, тобто, ОСОБА_1, отримуючи від ОСОБА_2 щомісячні суми в рахунок погашення заборгованості, не вважав, що його право після спливу строку повернення позики, порушено. Також, пояснила, що інших договорів ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не укладав. Будь - яких грошових зобов'язань перед ним не мав.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи оригінал договору позики та розписки знаходився у позивача, які надані ним на вимогу суду першої інстанції. Однак, це не спростовує того, що ОСОБА_2 борг повернув. Про те, що ОСОБА_2 перераховував ОСОБА_1 грошові кошти на його рахунок, ОСОБА_1 не заперечував, однак пояснив, що перераховані грошові кошти - це за інші письмові угоди, які укладено між ними. Проте, жодного письмового договору на підтвердження своїх доводів, викладених у відзиві до апеляційної скарги, крім договору позики, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів повернення грошових коштів за договором позики ОСОБА_2 не надав. Проте, не звернув увагу на відсутність з боку ОСОБА_1 доказів того, що грошові кошти, які отримував ОСОБА_1 від ОСОБА_2 протягом трьох років на його банківський рахунок - це виконання ОСОБА_2 інших зобов'язань, які укладено між ним та ОСОБА_1 Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Посилання позивача на те, що борг мав бути повернуто за договором позики готівкою, а не шляхом безготівкового розрахунку, тому вважав, що борг не повернуто, судовою колегією не приймаються, оскільки частиною 3 статті 1049 ЦК України передбачено що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Оскільки ОСОБА_1 не довів, що ці грошові кошти, які перераховув йому ОСОБА_2 на банківсвький рахунок, це кошти за інші зобов'язання, судова колегія вважає, що борг він повернув.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки доказам у справі, не оцінив їх в сукупності та безпідставно задовольнив позов позивача.

Оскільки неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення, судова колегія вважає, що рішення підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову позивачу за недоведеністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 4990, 50 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4990, 50 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.