ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/3124/18
Провадження № 22-ц/4820/1981/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що за договором від 2 вересня 2014 року позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 32,4% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка зобов`язалася повернути кредит протягом строку дії платіжної картки та сплатити проценти за користування кредитними коштами, а у разі прострочення платежів сплатити неустойку. ОСОБА_1 не виконала обов`язків за кредитним договором, у зв`язку з чим, станом на 31 березня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 102 980 грн, яка складається з 7 875 грн 14 коп. неповернутого кредиту, 86 555 грн 91 коп. процентів, 3 168 грн 95 коп. пені та комісії, 500 грн штрафу (фіксована частина), 4 880 грн штрафу (процентна складова).

За таких обставин АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 102 980 грн заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за договором про надання банківських послуг, однак позов не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності. Також умовами договору не встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами та не визначено право банку на неустойку, внаслідок чого в цій частині позов є безпідставним і не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулася до позивача із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, тобто відповідачка приєдналася до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені останнім у стандартній формі. Вступаючи у правовідносини, сторони визначили, що вказана заява, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку та Пам`ятка клієнта становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг. Названі документи містять усі істотні умови кредитного договору, при цьому відповідачка своїм підписом підтвердила, що вона ознайомилася та погоджується із запропонованими позивачем умовами банківських послуг. Отже, АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору та уклали цей договір. Відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах надання банківських послуг і Тарифах банку не визначає відсутності договірних відносин сторін. На виконання зобов`язання за кредитним договором банк надав відповідачці кредит, однак, остання не виконала обов`язку з повернення кредитних коштів і сплати процентів, у зв`язку з чим виникла вказана заборгованість. ОСОБА_1 мала виконати зобов`язання за кредитним договором протягом строку дії платіжної картки, тобто до 31 січня 2018 року, тому позивач не пропустив строк звернення до суду за захистом свого порушеного права. Суд неправильно визначав термін початку перебігу позовної давності та помилково дійшов висновку про сплив цього строку. Також суд першої інстанції не врахував норми чинного законодавства, що регулюють порядок укладення, форми та виконання кредитного договору, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов неправильного висновку про необґрунтованість і безпідставність позову. До того ж, відмовляючи у стягненні процентів, суд допустив порушення принципу платності кредитного договору, внаслідок чого банку спричинено фінансової шкоди.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, застосував закон (статті 256, 257, 264, 267 ЦК України), який не поширюється на спірні правовідносини, та неправильно витлумачив положення статті 261 ЦК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині відмови в позові про стягнення неповернутого кредиту повинно бути скасовано з ухваленням у цій частині вимог нового рішення. Також слід змінити мотивувальну частину рішення в частині підстав для відмови у позові та застосованих норм права.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

2 вересня 2014 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Цей договір укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 і представником банку анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідачка визнала, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 засвідчила, що вона ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, зобов`язується виконувати ці умови та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.pb.ua.

Всього ОСОБА_1 одержала та не повернула позивачеві 7 875 грн 14 коп.

При укладенні договору банк видав ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 для обслуговування карткового рахунку (строк дії картки до січня 2018 року) та перерахував кредитні кошти на вказаний рахунок.

Застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ (далі Закон №2664-ІІІ)).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Із норм ст. 547 ЦК України слідує, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як передбачено ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо правовідносин сторін і виконання зобов`язання за договором

З матеріалів справи вбачається, що 2 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 7).

Між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 7 875 грн 14 коп.

ОСОБА_1 не повернула ці кошти у строк, а тому виникла заборгованість за кредитом.

Вказані обставини визнані учасниками справи, а у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ОСОБА_1 не виконала грошового зобов`язання з повернення кредиту в розмірі 7 875 грн 14 коп.

б) щодо вимог банку про стягнення процентів і неустойки

АТ КБ «Приватбанк» обґрунтувало свій позов у частині стягнення процентів і неустойки тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, остання не виконала зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

На підтвердження вказаних обставин АТ КБ «Приватбанк» надало суду першої інстанції: анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 2 вересня 2014 року (а.с. 7), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що затверджені наказом від 6 березня 2010 року №СП-2010-256 (а.с. 9-32); витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 8); розрахунок заборгованості за договором від 2 вересня 2014 року (а.с. 5-6); виписки по рахунку (а.с. 98-113, 127-134); довідки про отримання відповідачкою платіжних карток і терміни їх дії (а.с. 115, 136); довідку про зміну умов кредитування ОСОБА_1 (а.с. 179); фотографічні зображенням відповідачки з платіжною карткою (а.с. 114, 135).

В суді ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 визнала, що вона підписала указану анкету-заяву, на підставі якої нею був отриманий кредит у межах ліміту 8 000 грн. Разом із тим, відповідачка заперечила факт укладення сторонами кредитного договору на умовах, про які вказує банк, у тому числі щодо розміру, порядку нарахування та строків сплати процентів і неустойки.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 2 вересня 2014 року (а.с. 7) не містить умов щодо розміру та підстав для нарахування процентів і неустойки.

Витяг із Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9-32) та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 8), що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначають, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентну ставку, розмір обов`язкового щомісячного платежу, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку 50 років, а також інші умови.

Названі документи не підписані ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з тарифів та умов розуміла відповідачка, ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

До того ж, АТ КБ «Приватбанк» не надало суду Пам`ятку клієнта, яка за змістом анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 2 вересня 2014 року є складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору.

За відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила надання банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком витяг з Тарифів (а.с. 8) і витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9-32) не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки ці документи достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, то наданий АТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості (а.с. 5-6) достовірно не вказує на розмір невиконаного відповідачем зобов`язання та є неналежним доказом.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доказам у справі та дійшов правильного висновку, що факт невиконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором у частині сплати процентів і неустойки не доведений.

Посилання АТ КБ «Приватбанк» на доведеність позову та неналежну оцінку судом досліджених доказів є необґрунтованими.

Укладеним сторонами договором не встановлений розмір процентів за користування кредитними коштами. Натомість, АТ КБ «Приватбанк» не заявляло вимоги про стягнення з відповідача процентів на рівні облікової ставки Національного банку України та не надало суду першої інстанції відповідного розрахунку заборгованості. Таким чином, у суду були відсутні підстави для стягнення процентів в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував норм чинного законодавства щодо порядку укладення, форми та виконання кредитного договору, є помилковими.

в) щодо висновків суду першої інстанції про сплив позовної давності

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як передбачено ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У такому випадку позовна давність за вимогами позивача про стягнення коштів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення коштів у повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного виконання зобов`язання.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платіжні погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому кредитним договором не передбачено, що остання мала погашати кредит періодичними платежами. Разом із тим, умовами договору визначено кінцевий строк повного погашення кредиту, тобто строк дії кредитного ліміту (31 січня 2018 року).

Отже, позовна давність за вимогами АТ КБ «Приватбанк» про повернення кредитних коштів повинна обчислюватись з моменту закінчення строку кредитування, зазначеного на платіжній картці, тобто з 1 лютого 2018 року.

Оскільки АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 9 травня 2018 року (а.с. 116), а в даних правовідносинах діє позовна давність, яка встановлена законом (стаття 257 ЦК України), то строк звернення до суду з позовом не сплив.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Неврахувавши всіх обставин справи та указаних норм матеріального права, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов АТ КБ «Приватбанк» є безпідставним у цілому, тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

З огляду на викладене, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 7 875 грн 14 коп. неповернутого кредиту.

Висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності не ґрунтується на законі та фактичних обставинах справи, внаслідок чого з мотивувальної частини рішення слід виключити посилання на цю обставину як підставу для відмови в позові та посилання на норми права, які регламентують застосування позовної давності.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов АТ КБ «Приватбанк» заявлено з ціною 102 980 грн і задоволено на суму 7 875 грн 14 коп., тобто на 7,65% (7875,14х100:102980), а тому з ОСОБА_1 на користь позивача слід присудити судовий збір: 134 грн 79 коп. за подання позову (1762х7,65%) та 202 грн 19 коп. за подання апеляційної скарги (2643х7,65%), - а всього 336 грн 98 коп. (134,79+202,19).

Разом із тим, АТ КБ «Приватбанк» має відшкодувати ОСОБА_1 325 грн 44 коп. витрат зі сплати судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення (352,40х(100-7,65)%).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року в частині відмови в позові про стягнення неповернутого кредиту скасувати та в цій частині вимог ухвалити нове рішення. Виключити з мотивувальної частині рішення посилання на сплив позовної давності як підставу для відмови в позові та посилання на норми права, які регламентують застосування позовної давності. Розподіл судових витрат між сторонами змінити.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) 7 875 гривень 14 копійок неповернутого кредиту.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) 336 гривень 98 копійок судового збору.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 325 гривень 44 копійки судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ Р.С. Гринчук

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції Бондар О.О.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27