ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/629/19 Справа № 202/2326/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх та в інтересах дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про звернення стягнення та виселення, зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договорів недійсними, зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний Банк "ПриватБанк", треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1, про визнання правочину недійсним , -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх та в інтересах дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про звернення стягнення та виселення.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 12 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір за умовами якого позичальник отримав в кредит 41 003,91 доларів США під 11,04 процентів річних з кінцевим терміном повернення 12 жовтня 2017 року. Вказані кредитні зобов'язання забезпечено іпотекою у вигляді квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності іпотекодавцеві ОСОБА_1 у відповідності до умов укладеного між банком та ОСОБА_1 іпотечного договору від 12 жовтня 2007 року. ОСОБА_4 свої кредитні зобов'язання належним чином не виконує, існує непогашена кредитна заборгованість, банк наділений правом на задоволення своїх вимог до боржника за рахунок іпотечного майна, а тому звернувся до суду із вказаним позовом. Враховуючи наведені обставини банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року в розмірі 117 444,34 доларів США, що еквіваленті складає 938 380, 25 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 47,50 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають у спірній іпотечній квартирі, стягнути судові витрати по справі.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовано тим, що зазначений вище кредитний договір не містить усіх необхідних істотних умов договору і він не породжує для сторін договору правових наслідків. У зв'язку з цим, похідні зобов'язальні правовідносини за іпотечним договором та договором про задоволення вимог іпотекодержателя також є недійсними. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними вказаний вище договір іпотеки від 12 жовтня 2007 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 жовтня 2007 року, укладені між нею та банком з метою забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року, стягнути судові витрати по справі.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивовано тим, що спірний кредитний договір укладено із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки відповідач не зазначив в ньому: дату видачі кредиту; достовірний та остаточний за весь період дії Кредитного договору детальний розпис загальної вартості кредиту; відомості про абсолютне здороження кредиту, що визначається як сума переплат за процентами, комісійними платежами та іншими додатковими витратами, які несе позичальник за кредитним договором, від моменту отримання кредиту до моменту його погашення; графік платежів на весь строк кредитування. Зазначив, що звернення до суду із позовною заявою ПАТ КБ « ПриватБанк» про звернення стягнення на іпотечну квартиру спрямоване на створення юридичних наслідків, не пов'язаних з недійсністю кредитного договору, а також спрямовані на порушення його конституційного права на вільний вибір місця проживання, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу і виселення мешканців в рахунок погашення заборгованості за нікчемними правочинами чинним законодавством не передбачено. На підставі наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним спірний кредитний договір від 12 жовтня 2007 року та стягнути судові витрати по справі.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1, про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовано тим, що кредитний договір укладено під впливом умисних та свідомих дій відповідача, в результаті яких позичальник був введений в оману, оскільки банком не зазначено в договорі достовірний та остаточний за весь період дії Кредитного договору детальний розпис загальної вартості кредиту; відомості про абсолютне здороження кредиту та графік платежів на весь строк кредитування. Враховуючи наведене ОСОБА_2 просив визнати недійсним кредитний договір від 12 жовтня 2007 року та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року, розрахованої станом на 27 січня 2014 року в розмірі 99 813,44 доларів США, що в еквіваленті складає 797 509, 39 грн., з якої 36 602,63 доларів США - заборгованості за кредитом; 16 406,19 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 579,60 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 36 602,63 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 доларів США - штрафу (фіксована частина); 5 591,10 доларів США - штрафу (процентна складова), звернуто стягнення за іпотечним договором від 12 жовтня 2007 року на двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 47,5 кв. м., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В задоволені зустрічних позовних заяв ОСОБА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_2 відмовлено. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк", посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом не було враховано пропуску банком строку позовної давності відносно заявлених позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від від 01 грудня 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 21 лютого 2018 року скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року скасувати та справу передано до Апеляційного суду Дніпропетровської області на новий розгляд.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, шляхом ліквідації Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року опубліковано в газеті "Голос України" № 185 повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Дніпровського апеляційного суду.

Матеріали цивільної справи передано до Дніпровського апеляційного суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддів, які входять до складу колегії.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ «КБ ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DNI0GA00000143, за умовами якого банк надав споживчий кредит у сумі 41 003,91 дол. США зі сплатою за користування ним 11,04 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 12 жовтня 2017 року.

З метою забезпечення виконання за даним кредитним договором, 12 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вартість предмета іпотеки складає 266 928 грн.

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 25.03.1996 року за реєстром №3-3385, зареєстрованого дніпропетровським МБТІ 14.06.1996 року, номер запису: 89 в книзі: 93п, реєстраційний номер 19829270 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Того ж дня між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором.

У порушення умов договору боржник своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим згідно розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 27 січня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 117 444,34 дол. США, яка складається з наступного: 36 602,63 дол. США - заборгованість за кредитом; 16 406,19 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 579,60 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 54 233,53 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США штраф (фіксована частина); 5 591,10 дол. США - штраф (процентна складова).

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на повернення кредиту було здійснено 04 грудня 2008 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин.

Зі змісту пункту 4.5 кредитного договору вбачається, що сторони встановили спеціальний строк позовної давності тривалістю 5 років, пунктом 7.1 передбачили обов'язок позичальника по погашенню заборгованості за кредитом щомісячними платежами з «21» по «28» число кожного місяця. Пунктами 7.1.1., 7.1.2. кредитного договору сторони передбачили зобов'язання позичальника повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п. 7.1, у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 7.1.1. (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Як зазначено вище, здійснення останнього платежу на повернення кредиту відбулося 04 грудня 2008 року (така обставина сторонами у справі не спростовується). В грудні 2008 року позичальник за кредитом мав погасити поточну заборгованість по «28» число місяця, однак цього зроблено не було. За таких обставин, з 28 грудня 2008 року розпочався сто двадцяти денний термін на усунення позичальником порушення термінів оплати поточної заборгованості за кредитом і закінчився цей термін у квітні 2009 року. З0 квітня 2009 року настав строк повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі). П'ятирічний термін на звернення до суду з позовом банку за вимогами щодо вказаного вище кредитного договору закінчився 30 квітня 2014 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом в лютому 2014 року, тобто в межах спеціального строку позовної давності, передбаченого умовами кредитного договору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про пропуск банком строку позовної давності не заслуговують на увагу.

Виниклі між сторонами кредитні зобов'язання підтверджуються кредитним договором, договором іпотеки квартири та договором про задоволення вимог іпотекодержателем, укладенених та посвідчених нотаріусом відповідно до вимог закону. Факт отримання кредитних коштів за договором сторонами не спростований та виникнення заборгованості за кредитом не заперечується.

Дослідивши умови оскаржуваних договорів колегія суддів не вбачає підстав для визнання їх недійсними, оскільки спірні договори не суперечить чинному на час укладання договору законодавству. Зокрема, кредитний договір не є таким, що містить дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Та при укладені договору іпотеки квартири було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Таким чином висновок районного суду про відмову в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є правильним, що ґрунтується на нормах закону.

Доводи апеляційної скарги відносно незаконності прийняття вказаних зустрічних позовів до провадження у зв'язку з несплатою судового збору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за даною категорією справ позивачі звільненні від його сплати в силу ЗУ "Про захист прав споживачів".

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про доведеність кредитних зобов'язань між сторонами, виниклих на підставі укладених договорів, та враховуючи обставини справи погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неналежне виконання позичальником своїх обов'язків є підставою для задоволення вимог кредитора за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з цим, в силу ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної карги, враховуючи, що заявник в своїй скарзі не оскаржує та не спростовує визначену районним судом суму заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд погоджується з даним розміром заборгованості та його не переглядає.

Проте, вирішуючи питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки районним судом не було враховано положень пп. 1 пункту першого ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, за яким визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Таким чином, ухвалюючи рішення по справі судом першої інстанції не зазначено про те, що виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає відстроченню до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, допустивши при цьому порушення норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню для врегулювання спірних відносин.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення абзацем наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року».

Вирішуючи питання про відмову в задоволенні позовних вимог банку в частині виселення відповідачів, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність письмової вимоги про добровільне звільнення квартири, тобто не дотримано процедуру виселення визначену ст.40 ЗУ «Про іпотеку». Однак, з даним висновком колегія суддів не може погодитись, з огляду на наступне.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 ЗУ «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 ЗУ «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Враховуючи, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти, а належить іпотекодавцю на підставі особистої приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, позовні вимоги банку про виселення не підлягають задоволенню в силу вимог ст. 109 ЖК Української РСР.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволені позовних вимог про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року підлягає залишенню без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року - змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацем наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року».

Змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров