Справа № 489/557/17
Провадження №22ц/812/405/19 Головуючий у 1-ї інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 43 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

Іменем України

6 березня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва, ухваленого під головуванням судді Тихонової Н.С. 11 жовтня 2018 року о 11 годині 10 хвилин у приміщенні суду з виготовленням повного тексту 12 жовтня 2018 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4

про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою № 70 по вул. 1-а Лінія, 36 в м. Миколаєві, яка знаходиться у спільній частковій власності, шляхом його вселення до квартири.

Позивач зазначав, що сторони є колишнім подружжям та співвласниками спірної квартири, відносно якої між ними за рішенням суду встановлено порядок користування.

В той же час, через наявність неприязних стосунків та встановлення відповідачем нових замків, він не може користуватися належним йому майном.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні належною йому частиною квартири, не надає ключі від вхідних дверей та перешкоджає його вселенню, просив захистити його права як співвласника.

У письмовому відзиві на позов відповідач ОСОБА_4 вважала вимоги позивача необґрунтованими з посиланням на те, що доказів на підтвердження факту наявності перешкод не надано, а тому позивач має можливість вільно користуватися кімнатою та приміщеннями, що виділені йому за рішенням суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що доказів на підтвердження наявності перешкод у користуванні квартирою позивачем у судових засіданнях не надано.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.

Обґрунтовував свої доводи тим, що суд першої інстанції не тільки безпідставно не взяв до уваги покази свідка, а взагалі не надав їм будь-яку оцінку. Також не навів жодного мотивування щодо доведеності позиції відповідача та можливості позивачем вільно користуватися належною йому власністю.

У відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 вважала її доводи необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

При вирішенні справи судом встановлено, що квартира №70 по вул. 1-а Лінія, 36 в м. Миколаєві належить сторонам на праві спільної часткової власності, а саме по Ѕ частині кожному. Реальний поділ квартири не можливий, а тому за рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 січня 2017 року між сторонами визначено порядок користування нею (а.с.4-5).

Як вбачається з матеріалів справи, у спірній квартирі на час розгляду спору зареєстрований тільки позивач, відповідач не має реєстрації у місті Миколаєві (а.с.3, 9).

Сторони постійно у квартирі не проживають. Позивач ОСОБА_2 у звязку з відсутністю у нього ключів від вхідної двері, а відповідач ОСОБА_4 проживає у квартирі узимку, а влітку за власним бажанням у дачному садівництві без адреси.

Факт відсутності у позивача ключів та неможливість потрапити до квартири доведено ним за допомогою належних доказів показань свідка ОСОБА_5, та попереднім зверненням із позовом до суду (а.с.4, 44).

Наявність у позивача ключів від вхідної двері не підтверджено у судовому засіданні і відповідачем ОСОБА_4, а на питання представника позивача відповідач пояснила таку свою позицію, що ОСОБА_2 до неї за отриманням ключів не звертався, та вони взагалі не зустрічаються. Саму відсутність особистого звернення до неї позивача, вважала достатнім доказом того, що факт наявності перешкод у користуванні квартирою з її боку позивачем не доведено (а.с.36-38, 42-44).

За такого колегія суддів вважає, що у справі зібрано достатньо доказів того, що позивач вільного доступу до квартири не має, так як між сторонами склалися неприязні відносини, наявність яких підтверджена як письмовими доказами, показаннями свідка і поясненнями сторін, так і не заперечується відповідачем, що викладено нею у змісті відзиву на поданий позов.

Враховуючи ту обставину, що відповідачем не заперечується факт її небажання на проживання в однієї квартирі з позивачем, та відсутність у останнього ключів від вхідних дверей квартири, які відповідачем йому не надавалися з мотивів відсутності такого звернення, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність перешкод, які чиняться ОСОБА_2 у вільному доступі до квартири, та призвели до порушення його прав з боку відповідача на вільне володіння та користування належною йому частиною майна.

Безпідставним є посилання суду у змісті свого рішенні на попереднє судове рішення від 12 січня 2017 року в частині відмови у задоволені вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у іншій спосіб з мотивів не надання ним таких доказів, так як вищенаведеним рішенням не встановлено будь-яких фактів, які могли стати преюдиціальними для повторної відмови у задоволенні вимог про усунення перешкод та вселенні.

За таких обставин та враховуючи положення статей 321, 391 ЦК України, статей 9, 150 ЖК України, колегія суддів доходить висновку, що порушені права позивача на користування і розпорядження власністю підлягають захисту та є беззаперечною підставою для його вселення у квартиру.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ґарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктами 2-4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

За положеннями, передбаченими статтею 141 ЦПК України за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн. 00 коп..

Керуючись статтями Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Усунути перешкоди, що чиняться ОСОБА_4 в користуванні ОСОБА_2 належною йому Ѕ частиною квартири №70 по вул. 1-а Лінія, 36 в м. Миколаєві, а саме житловою кімнатою площею 11,2кв.м. з приєднаним балконом площею 3кв.м., та приміщеннями загального користування, шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру №70 по вул. 1-а Лінія, 36 в м. Миколаєві.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1600грн. 00 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дати складення повного судового рішення.

Головуючий О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

ОСОБА_6