Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 183/4500/16

провадження № 61-34203св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Губиниська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області,

третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання права користування в порядку спадкування за законом.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син ОСОБА_5, який був засновником селянського (фермерського) господарства «Федір», та отримав 05 жовтня 2000 року державний акт на право постійного користування землею площею 20,680 га, серії НОМЕР_1 для ведення селянського фермерського господарства, яка розташована на території Губиниської селищної ради, Новомосковського району, Дніпропетровської області. Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті сина, ОСОБА_4 отримав відмову. Як за спадкоємцем ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року, за ним були визнані права засновника С(ф)Г «Федір». Маючи намір використовувати земельну ділянку для господарської діяльності виникла необхідність в оформленні права користування земельною ділянкою.

Позивач просив визнати за ОСОБА_4 право постійного користування земельною ділянкою площею 20,680 га, кадастровий номер НОМЕР_2, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Губиниської селищної ради, Новомосковського району, Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті сина, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року в складі судді: Парфьонова Д. О. позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право постійного користування земельною ділянкою площею 20,680 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області задоволено. Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, за участю третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, про визнання права користування в порядку спадкування за законом закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позов пред'явлено ОСОБА_4 до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування. Проте позовні вимоги ОСОБА_4 до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 20,680 га, розташованою на території Губиниської селищної ради для ведення селянського (фермерського) господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, в порядку спадкування після смерті сина, ОСОБА_5, вже були предметом розгляду у цивільній справі № 183/3305/14. З приводу вказаного спору 23 червня 2014 року Новомовсковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яке було скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року та у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 вже були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанції та за ними ухвалено рішення, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження, оскільки відсутні поважні причини на його поновлення, адже не доведено коли саме прокурор дізнався про наявність рішення суду першої інстанції. Вказує, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави. Проте прокурор не обґрунтував підстав для представництва інтересів держави згідно вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

У листопаді 2017 року Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровської областічерез представника ЧередникК. О. надіслало пояснення, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржену ухвалу залишити без змін. Пояснення мотивовані безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав. Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області мало бути стороною у справі, адже до його повноважень віднесено розпорядження землями, які перебувають в державній власності, проте на це не звернув уваги суд першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що позов у цій справі пред'явлено ОСОБА_4 до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою ористування земельною ділянкою площею 20,680 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У цивільній справі № 183/3305/14 позовні вимоги ОСОБА_4 до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 20,680 га, розташованою на території Губиниської селищної ради для ведення селянського (фермерського) господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_5 вже були предметом розгляду. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Припинено дію державного акту на право постійного користування землею серія НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 20,680 га., яка розташована на території Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, виданого 05 жовтня 2000 року Новомосковською районною радою Дніпропетровської області ОСОБА_5, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 256. Визнано за ОСОБА_4 право постійного користування земельною ділянкою площею 20,680 га., яка розташована на території Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 20,680 га, яка розташована на території Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, виданий 05 жовтня 2000 року Новомосковською районною радою Дніпропетровської області ОСОБА_5, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 256).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2014 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-899цс16 зроблено висновок, що закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв'язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість подальшого судового розгляду справи. Підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі може бути лише наявність на час його ухвалення рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскарженої ухвали апеляційного суду) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскарженої ухвали апеляційного суду) свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Встановивши, що на час ухвалення заочного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 рокуіснувало рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року ухвалене з приводу спору між тими ж сторонами, про той же предмет та з тих же підстав, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття провадження у справі.

Аргумент касаційної скарги про те, що апеляційним судом безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження, колегія суддів відхиляє.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 727/6552/15-ц зроблено висновок, що «оскільки апеляційним судом розглянуто в апеляційному порядку спір по суті та ухвалено у справі нове рішення суду про задоволення позовних вимог без попереднього вирішення питання про поновлення пропущеного позивачем строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції яке набрало законної сили, чим порушено вимоги процесуального законодавства України, принцип правової визначеності та права відповідача у справі на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З цих підстав оспорюване в касаційному порядку рішення апеляційного суду вважати законним і обґрунтованим не можна».

Аналіз змісту ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року свідчить, що суд розглянув клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та поновив строк.

Аргумент касаційної скарги про те, що прокурор не обґрунтував підстав для представництва інтересів держави згідно вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» колегія суддів відхиляє.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній скарзі (а. с. 70) прокурор, на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру», обґрунтував виключну підставу для представництва інтересів держави (Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області як орган, до повноважень якого віднесено розпорядження землями, що перебувають в державній власності, мало бути відповідачем у справі; суб'єкт владних повноважень не здійснив апеляційного оскарження заочного рішення; інтереси держави порушуються визнанням в судовому порядку права постійного користування у порядку спадкування за законом, оскільки порушується встановлений порядок набуття прав на землю та майнові інтереси держави), а суд при відкритті апеляційного провадження перевірив її наявність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Оскільки оскаржена ухвала залишена без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель