Провадження № 2/127/4059/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Мироненко В.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Замостянського В ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області про зняття арешту з майна, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 29.05.2000 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 29.05.2000 року №660, позивачу належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 23,3 кв.м.

Маючи намір відчужити вищезазначену квартиру позивач звернувся до нотаріуса з метою вчинення підготовчих дій, необхідних для продажу нерухомості, в процесі яких було виявлено обтяження у вигляді заборони на відчуження вказаної квартири.

Відповідно до довідки Державного нотаріального архіву Вінницької області №2399/01-14 від 16.08.2019 року стало відомо, що на підставі повідомлення Замостянського районного суду м. Вінниці за №В-3 від 22.10.1997 року, яке надійшло до Першої вінницької державної нотаріальної контори за вх.№1381 від 05.11.1997 року, накладено заборону цією ж нотаріальною конторою 05.11.1997 року за реєстровим №10-34 на майно позивача.

Підставою для накладення заборони на вказану квартиру стало повідомлення Замостянського районного суду м. Вінниці №В-3 від 22.10.1997 року, в якому містилась інформація про те, що в провадженні Замостянського районного суду м. Вінниці на виконанні знаходиться виконавчий лист про стягнення 1 157,93 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Для забезпечення виконання рішення суду Замостянським районним судом м. Вінниці накладено арешт на відчуження майна ОСОБА_1 .

Проте, в даних повідомленнях відсутнє посилання на рішення суду або якийсь інший документ, на підставі якого було накладено арешт на належну позивачу квартиру.

Також, позивач зазначає, що 03.12.1995 року ним було скоєно дорожньо-транспортну пригоду, потерпілим від якої був ОСОБА_2 та за вчинення якої позивача було засуджено Липовецьким районним судом Вінницької області.

Відповідно до виписки з вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 18.03.1996 року, що набрав законної 26.03.1996 року, суд визнав позивача винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.215 КК України та призначив покарання у виді одного року виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням 20% заробітку в прибуток держави, щомісячно, без позбавлення права керування транспортними засобами. Цим же вироком з позивача було стягнуто на користь Липовецького районного медичного об`єднання на лікування потерпілого ОСОБА_2 в сумі 6 928 000 карбованців.

Окрім того, рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 31.10.1996 року у цивільній справі №2-161/1996 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, позов задоволено частково, стягнуто з позивача на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки у сумі 1 208,95 грн. та моральні збитки у розмірі 500,00 грн., а всього на загальну суму 1 708,95 грн.

Позивач стверджує, що вищезазначений вирок та рішення суду позивачем було виконано у повному обсязі. Позивач поніс призначене покарання та виконав інші зобов`язання, покладені на нього вказаними судовими рішеннями.

Враховуючи той факт, що з часу постановлення вироку та рішення суду пройшло вже більше 22 років, в позивача не збереглися інші документи, які б могли підтвердити факт виконання позивачем судових рішень у повному обсязі. При цьому, з боку державних органів та ОСОБА_2 до позивача будь-які претензії з приводу невиконання рішень судів не пред`являлись.

Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача за довіреністю Дзюбенко Т.О. до судового засідання не з`явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, що відповідає положенням ч.3 ст.211 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 29.05.2000 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 29.05.2000 року №660, позивачу належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 23,3 кв.м. (а.с.6).

Державна реєстрація права власності на вищевказану квартиру за вказаним правовстановлюючим документом здійснена ДКП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №17 за реєстровим №5048 09.06.2000 року (а.с.6 зворот).

Відповідно до довідки Державного нотаріального архіву Вінницької області №2399/01-14 від 16.08.2019 року вбачається, що на підставі повідомлення Замостянського районного суду м. Вінниці за №В-3 від 22.10.1997 року, яке надійшло до Першої вінницької державної нотаріальної контори за вх.№1381 від 05.11.1997 року, накладено заборону цією ж нотаріальною конторою 05.11.1997 року за реєстровим №10-34 на майно ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).

Підставою для накладення заборони на вказану квартиру стало повідомлення Замостянського районного суду м. Вінниці №В-3 від 22.10.1997 року, в якому містилась інформація про те, що в провадженні Замостянського районного суду м. Вінниці на виконанні знаходиться виконавчий лист про стягнення 1 157,93 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Для забезпечення виконання рішення суду Замостянським районним судом м. Вінниці накладено арешт на відчуження майна ОСОБА_1 (а.с.10).

Так, відповідно до виписки з вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 18.03.1996 року, що набрав законної 26.03.1996 року, у справі №1-60/1996 р. суд визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.215 КК України, та призначив покарання у виді одного року виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням 20% заробітку в прибуток держави, щомісячно, без позбавлення права керування транспортними засобами. Цим же вироком з ОСОБА_1 було стягнуто на користь Липовецького районного медичного об`єднання на лікування потерпілого ОСОБА_2 в сумі 6 928 000 карбованців (а.с.7).

Окрім того, рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 31.10.1996 року у цивільній справі №2-161/1996 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, позов задоволено частково, стягнуто з позивача на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки у сумі 1 208,95 грн. та моральні збитки у розмірі 500,00 грн., а всього на загальну суму 1 708,95 грн. (а.с.8-9).

Позивач в судовому засіданні стверджував, що вищезазначений вирок та рішення суду ним було виконано у повному обсязі. Позивач поніс призначене покарання та виконав інші зобов`язання, покладені на нього вказаними судовими рішеннями.

В матеріалах справи міститься довідка АТ «Вінницяобленерго» від 18.10.2019 року, згідно якої вбачається, що із заробітної плати ОСОБА_1 за період з вересня 1996 року по грудень 1998 року були здійснені відрахування на загальну суму 3 181,04 грн. (а.с.11), проте зі змісту вказаної довідки не можливо встановити правову природу вказаних відрахувань.

Проте, враховуючи той факт, що з часу постановлення вироку та рішення суду минуло понад 22 роки, а в позивача не збереглися інші документи, які б могли підтвердити факт виконання ним судових рішень у повному обсязі, при цьому, відомостями про те, що державними органами та потерпілою особою пред`являлись до позивача будь-які претензії з приводу виниклих правовідносин, суд не володіє, є всі достатні підстави вважати, що зобов`язання за вироком та рішенням суду позивачем виконано у повному обсязі.

Більше того, згідно довідки Замостянського В ДВС м. Вінниця від 16.09.2019 року вих.№42125/15.24-25/8 відповідно до даних бази АСВП та журналів вхідної кореспонденції на виконання не надходили виконавчі провадження, де боржником виступає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.16).

Тоді, як згідно довідки Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 03.10.2019 року №02-12/123 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.18).

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках, не зазначених в частині 4 цієї статті, арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, оскільки законодавцем чітко визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, то на сьогодні він втратив будь-який сенс, враховуючи те, що рішення виконано у повному обсязі, а відкритих виконавчих проваджень відносно позивача як боржника не має.

Більше того, суд звертає увагу, що арешт на належне позивачу майно, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 , було накладено 05.11.1997 року, тоді як позивач набув право власності на вказане майно лише у 2000 році. Тобто, арешт було накладено на майно, яке не належало позивачу на момент накладення арешту.

А тому, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати суд вважає за можливе залишити за позивачем, як на тому наполягав останній.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.54, 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.7, 10, 42, 48, 76-82, 89, 133, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Зняти арешт з житлової квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 , накладений Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 05.11.1997 року за реєстровим №10-334 на підставі повідомлення Замостянського районного суду м. Вінниці за №В-3 від 22.10.1997 року.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 03.12.2019 року.

Суддя: