ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Ковалевської Л.М.,

за участі секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа- Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и в:

В липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи тим, що 27 березня 2009 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику 30 000,00 доларів США, про що було складено відповідну розписку, але в указані строки кошти не повернула. В звязку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Дарницького районного суду від 18.11.2014 у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26.02.2015 заочне рішення скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 389100,00 грн. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року виправлено описку допущену в рішенні від 26 лютого 2015 року. На виконання рішення суду видано виконавчий лист від 12.08.2015, який подано до ДВС на виконання. 31 серпня 2015 року відкрито виконавче провадження, а постановою від 23.10.2015 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 На момент накладення арешту ОСОБА_2 належала на праві власності 1/3 частина будинку за адресою: Київська область, Фастівський район, смт. Борова, вул. Фрунзе, 2-а. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.112014, рішення апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. На підставі зазначеної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту з майна від 13.04.2016. Одразу після зняття арешту, 15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: Київська область, Фастівський район, смт. Борова, вул. Фрунзе, 2-а. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено та стягнуто борг в сумі 295 350,53 грн. ОСОБА_4 рішення вступило в законну силу 17.01.2017. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Позивач вважає, що ОСОБА_2, достеменно знаючи про наявність боргу, передбачала для себе негативні наслідки у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, тому вчинений нею договір дарування перед усім був направлений на ухилення від виконання зобовязання та примусового стягнення боргу. Отже, позивач дійшла висновку, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне домоволодіння від ОСОБА_2 до її доньки ОСОБА_3 з метою приховання цього майна, від виконання в майбутньому, за його рахунок грошових зобовязань, шляхом звернення стягнення на це майно.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31.07.2018 відкрите загальне позовне провадження у даній справі.

16.08.2018 відповідачем ОСОБА_2 через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, з підстав надуманості, безпідставності та необґрунтованості.

16.08.2018 відповідачем ОСОБА_3 через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що укладений між ОСОБА_2 та нею договір дарування їй 1/3 частини будинку, в якому вона проживає з 1996 року і власником 2/3 частин якого є, не містить жодної з ознак фіктивності правочину, визначених ст. 234 ЦК України.

09.10.2018 позивачем ОСОБА_1 електронною поштою направлено до суду відповідь на відзив. В якому пояснила, що отримала примірник відзиву ОСОБА_3 на її позовну заяву. З даним відзивом не згодна, вважає, що відповідач ОСОБА_3 вводить суд в оману щодо обставин справи та вона добре обізнана про наявність заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, оскільки неодноразово була присутня під час спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_1 про повернення боргу.

23.10.2018 дана справа відповідно до ухвали суду (а.с.4 т.2) була прийнята до провадження суддею Ковалевською Л.М. та продовжено строки підготовчого судового провадження на 30 днів, що відповідає вимогам ст..189 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, відповідно до пояснень викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_2, адвокат-ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала, надала пояснення аналогічні викладеним у змісті відзиву.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилась, була повідомлена належним чином, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог та письмові відповіді на запитання позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 27 березня 2009 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику 30 000,00 доларів США, про що було складено відповідну розписку, але в указані строки кошти не повернула.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та заочним рішенням Дарницького районного суду від 18.11.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26.02.2015 заочне рішення скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 389 100,00 грн. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року виправлено описку допущену в рішенні від 26 лютого 2015 року.

На виконання рішення суду від 26.02.2015, видано виконавчий лист від 12.08.2015, який подано до ДВС на виконання.

31 серпня 2015 року відкрито виконавче провадження, а постановою від 23.10.2015 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2

На момент накладення арешту ОСОБА_2 належала на праві власності 1/3 частина будинку за адресою: Київська область, Фастівський район, смт. Борова, вул. Фрунзе, 2-а.

За касаційною скаргою ОСОБА_2, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.112014, рішення апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі зазначеної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту з майна від 13.04.2016.

Як було встановлено в ході судового розгляду, зазначена постанова не оскаржувалась позивачем.

В подальшому, після повернення справи до суду першої інстанції, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено та стягнуто борг в сумі 295 350,53 грн. ОСОБА_4 рішення вступило в законну силу 17.01.2017.

Проте, після зняття накладеного арешту, 15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (третя особа), укладено договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: Київська область, Фастівський район, смт. Борова, вул. Фрунзе, 2-а.

Вищезазначений договір дарування, посвідчений 15 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1171, (а.с.71-72 т.1)

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладений відповідачем ОСОБА_2Ф, з метою ухилення від сплати боргу, а тому просила визнати його недійсним, оскільки він має ознаки фіктивності.

Як вбачається з матеріалів, які стали підставою для посвідчення оспорюваного договору, з 05.11.2010 року ОСОБА_2 була власником 1/3 частини будинку по вул.. Фрунзе, 2 -а в смт.Борова, Фастівського району (право власності зареєстровано на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду від 17.09.2010).

Відповідно до довідки № 832 від 14.04.2016, ОСОБА_2 має у власності частину будинку по вул.. Фрунзе, 2 -а в смт.Борова, Фастівського району, в якому зареєстровано ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Малолітніх та інших осіб, які б мали право на реєстрацію в цьому будинку не зареєстровано (а.с.77-78).

Згідно звіту про незалежну оцінку майна, вартість 1/3 частки зазначеного будинку становить 33 747 гривень, ринкова -101 241 гривень (а.с.80).

Як вбачається з копії паспорта відповідача ОСОБА_2, остання зареєстрована за адресою м.Київ, Бориспольське шосе,7б, кв.1 з 30.08.2012 року (а.с.71).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру, станом на 11.02.2016 року земельна ділянка площею 0,0925 га, за адресою по вул.. Фрунзе, 2-а в смт.Борова, Фастівського району, цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:007:0288 знаходиться у комунальній власності.(а.с.101).

Як вбачається з копії паспорта відповідача ОСОБА_3, остання зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 15.07.1996 року (а.с.112).

Відповідачем ОСОБА_3 долучено до відзиву копії матеріалів, а саме довідку про склад сім»ї та зареєстрованих осіб, що видана Борівською селищною радою станом на квітень 2017 року (а.с.134), в якій зазначено, що до складу членів сім»ї ОСОБА_3 по вул. Фрунзе, 2 -а в смт.Борова, Фастівського району входить та проживає разом її син ОСОБА_7 (без реєстрації).

Також, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3, отримавши згідно оспорюваного договору у власність 1/3 частину будинку по вул.. Фрунзе, 2 -а в смт.Борова, Фастівського району, 18.10.2016 року зареєструвала своє право власності і на земельну ділянку площею 0,0925 га, за вищезазначеною адресою з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:007:0288, що знаходилась у комунальній власності (підтверджується інформацією з держреєстра а.с.135-136).

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 також є власником 1/3 частини зазначеного будинку, яку їй подаровано бувшим власником , її дядьком - ОСОБА_8 та є власником ще 1/3 частини зазначеного будинку в порядку спадкування після її тітки ОСОБА_9 А отже, після укладання оспорюваного договору стала власником усього будинку.

Отже, аналізуючи вищезазначені документальні докази та надаючи оцінку діям відповідачів щодо укладання та після укладання оспорюваного правочину, суд дійшов висновку про те, що в діях відповідача ОСОБА_3 однозначно вбачаються намагання досягти правового результату, які обумовлювались договором дарування, а всі послідуючі кроки відповідача ОСОБА_3 свідчать про його виконання в натурі.

Крім цього, відповідач ОСОБА_2, даруючи 1/3 частину належного їй на праві власності нерухомого майна своїй дочці, дійсно достеменно знала, що має борг перед позивачем, проте рішення суду, яке б набрало чинності на момент укладання оспорюваного договору дарування, не існувало, а тому твердження позивача про обізнаність ОСОБА_2Ф про судове рішення про стягнення з неї заборгованості на користь позивачки (позивач мала на увазі рішення, які скасовані ВССУ), що свідчить про можливість передбачити негативні наслідки для себе, у випадку виконання судового рішення ( яке скасовано) шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно є особистим припущенням .

Отже, якщо навіть і припустити, що відповідач ОСОБА_2 діяла з метою уникнення звернення стягнення на 1/3 частину будинку, то відповідач ОСОБА_3 вчинила всі необхідні дії та досягла результату, який обумовлений саме договором дарування і свідчать про його виконання в натурі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

В даному випадку, відповідач ОСОБА_3 за оспорюваним правочином, стала власником майна частини будинку, що явно свідчить про відсутність у неї будь- якого умислу. У відповіді свдка ОСОБА_3 зазначила, що вона не знала, про наявність будь-якого боргу своєї матері перед ОСОБА_1. Позивачем не спростовано дане твердження та не доведено зворотнього.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено в ході судового розгляду відсутність в учасників правочину відповідачів по справі, наміру створити юридичні наслідки, що обумовлені договором дарування.

З огляду на вказане та враховуючи, що рішення суду про стягнення коштів з відповідача ОСОБА_10 ухвалено 09.11 2016 року, набрало законної сили 17.01.2017, в той час як договір дарування нею було укладено 15 квітня 2016 року, тобто майже за пів року до ухвалення рішення про стягнення боргу, а також враховуючи, що право власності на будинок за відповідачем (обдарованою особою) ОСОБА_3 було переоформлено і відповідач є власником усього будинку (а.с23,24), а не лише 1/3 частини, є власником земельної ділянки за адресою по вул. Зоряна, 2-а, проживає у вказаному будинку із своїм сином станом на 2017 рік, з 1996 року в ньому зареєстрована і стала субсидіантом після оформлення права власності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем фіктивності договору дарування у зв'язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачка не вчиняє жодних активних дій щодо виконання рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу за рішенням суду, яке набрало чинності 17.01.2017 року та не контролює хід виконавчого провадження, яке відкрито 04.04.2017 (строк предявлення виконавчого листа до виконання -17.01.2020) (а.с.44-45 т.1), що може свідчити про її незацікавленість у поверненні боргу в натурі, тобто в грошовому виразі.

Керуючись ст.ст.4,12,81,263-265, 268 ЦПК України, ст.. 202,203,215,234,717,719 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.03.2019 року.

Суддя Л.М.Ковалевська