ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 718/1346/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю. .

суддів Кулянди М.І.,Одинака О.О.

секретаря Собчук І.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач фермерське господарство «ОСОБА_2.»

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 травня 2018 року, головуючий у 1-й інстанції Мінів О.І.,

встановила:

ОСОБА_1 у червні 2017 року звернулася до суду з позовом до фермерського господарства «ОСОБА_2.» про визнання договору недійсним.

Зазначала про право власності на земельну ділянку цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,0486 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, на підставі розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 22 липня 2016 року №240.

Вказувала на договір між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем фермерським господарством «ОСОБА_2.» оренди земельної ділянки від 29 серпня 2016 року.

Посилалася на те, що договір між ОСОБА_1 та фермерським

Справа №718/1346/17 Головуючий у 1 інстанції Мінів О.І.

Провадження №22-ц/822/4/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

господарством «ОСОБА_2.» оренди земельної ділянки від 29 серпня 2016 року не вчиняла, не підписувала.

Просила визнати договір між фермерським господарством «ОСОБА_2.» та ОСОБА_1 від 29 серпня 2016 року оренди земельної ділянки цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,0486 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, недійсним, зобов»язати фермерське господарство «ОСОБА_2.» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,0486 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 травня 2018 року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 травня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення про визнання договору між фермерським господарством «ОСОБА_2.» та ОСОБА_1 оренди земельної ділянки від 29 серпня 2016 року недійсним, зобов»язання фермерського господарства «ОСОБА_2.» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,0486 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області.

Посилається на порушення норм процесуального права, безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи.

Фермерське господарств «ОСОБА_2.» у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до фермерського господарства «ОСОБА_2.» про визнання договору недійсним та повернення майна, суд першої інстанції керувався положеннями статей ч.3 ст.203, ч.2 ст.207, ч.1 ст.215 ЦК України, ч.1 ст.13, ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору між фермерським господарством «ОСОБА_2.» та ОСОБА_1 оренди земельної ділянки від 29 серпня 2016 року та повернення земельної ділянки.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на недоведеність відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення правочину.

При цьому суд першої інстанції визнав допустимим доказом висновок експертизи Чернівецького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 7 березня 2018 року №2175-К, відповідно якого підписи в графах «Орендодавець ОСОБА_1.» у договорі між фермерським господарством «ОСОБА_2.» та ОСОБА_1 оренди земельної ділянки від 29 серпня 2016 року та «Орендодавець передав» в акті прийому передачі земельної ділянки, укладеному ОСОБА_1 та фермерським господарством «ОСОБА_2.» від 4 серпня 2016 року, виконані ОСОБА_1

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом ст.43 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову.

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання договору недійсним, повернення майна.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що підпис на договорі між фермерським господарством «ОСОБА_2.» та ОСОБА_1 від 29 серпня 2016 року оренди земельної ділянки не вчиняла.

Встановлено, що фермерським господарством «ОСОБА_2.» та ОСОБА_1 29 серпня 2016 року вчинено договір оренди земельної ділянки цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,0486 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

За змістом пункту 2 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

За правилами частини першої статті 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» .

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону України «Про оренду землі»).

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно положень статей 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально.

На підставі частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи Чернівецького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 7 березня 2018 року №2175-К, відповідно якого підписи в графах «Орендодавець ОСОБА_1.» у договорі між фермерським господарством «ОСОБА_2.» та ОСОБА_1 оренди земельної ділянки від 29 серпня 2016 року та «Орендодавець передав» в акті прийому передачі земельної ділянки, укладеному ОСОБА_1 та фермерським господарством «ОСОБА_2.» від 4 серпня 2016 року, виконані ОСОБА_1

Відповідно до ч.2 ст.113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 25 липня 2018 року призначено повторну судову почеркознавчу експертизу.

За змістом висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №5532 від 17 січня 2019 року підпис від імені ОСОБА_1, розташований між друкованими записами «Орендодавець» та «ОСОБА_1.» розділу «Реквізити сторін» договору оренди землі, укладеного 04 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та фермерським господарством «ОСОБА_2.», виконаний ОСОБА_1.

Висновок судової почеркознавчої експертизи Чернівецького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 7 березня 2018 року №2175-К та висновок повторної судово-почеркознавчої експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №5532 від 17 січня 2019 року спростовують покази ОСОБА_1, допитаної як свідок, щодо не вчинення підпису на оспорюваному договорі.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність відсутності волевиявлення ОСОБА_1 щодо укладення договору між фермерським господарством «ОСОБА_2.» та ОСОБА_1 оренди земельної ділянки від 29 серпня 2016 року, відсутність підстав для визнання правочину недійсним та повернення майна.

За таких обставин судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1ст. 375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суд Чернівецької області від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 3 березня 2019 року

Головуючий - підпис (Половінкіна Н.Ю.)

Судді - підписи (Кулянда М.І., Одинак О.О.)

З оригіналом згідно: