Справа № 346/170/19
Провадження № 2-з/346/5/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Веселов В.М., розглянувши клопотання ОСОБА_1, інтереси якого представляє адвокат ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: Приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним спадкового договору у звязку із укладенням його під впливом обману, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1, інтереси якого представляє адвокат ОСОБА_2, звернувся в суд з цивільним позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: Приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним спадкового договору у звязку із укладенням його під впливом обману.

Крім того, від позивача, інтереси якого представляє адвокат ОСОБА_2, поступила заява про забезпечення позову, в якій просить накласти заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1, зареєстрованої за ОСОБА_5.

Заява мотивована тим, що не вжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду на випадок його прийняття, оскільки спірна квартира в даний час зареєстрована за померлим ОСОБА_5, а оспорюваний Спадковий договір від 14.12.2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, і вона має можливість переоформити квартиру на себе, а потім на третіх осіб шляхом відчуження, і в даний час відповідачка приймає заходи з реєстрації даної квартири, що свідчить про бажання зробити розгляд даного спору неможливим.

Крім того, станом на сьогодні в провадженні Верховного суду знаходиться справа про визнання недійсним Договору дарування спірної квартири ОСОБА_5 його сину ОСОБА_1 (№ 61-23852ск18), яка у випадку задоволення скарги призведе до того, що ОСОБА_5 на момент укладення Спірного Спадкового договору не був власником спірної квартири, а отже і укладати Спадковий договір не міг.

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову, додані до неї документи та встановивши певні обставини вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду, у разі задоволення позову, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Відтак, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Так ,представником позивача не наведено жодних письмових доказів належності відповідачці , на даний час, спірної квартири. Так само, заявниця вказує,що відповідачка має можливість переоформити квартиру на себе,а потім на третіх осіб, однак доказів таких намірів (оголошення в пресі чи інтернет виданнях про відчуження спірної квартири,докази набуття права власності відповідачкою на спірну квартиру, тощо) суду не надано. Крім цього, представник позивача зазначає,що в провадженні Верховного суду є інша цивільна справа пов'язана з спірною квартирою щодо визнання недійсним договору дарування спірної квартири (№61-23852 ск18), рішення по якій винесене Апеляційним судом Івано-Франківської області і, яке набрало законної сили. Однак, представник позивача не надала суду документу - ухвали Верховного суду чи суду іншої інстанції про зупинення виконання рішення чи можливий арешт майна по справі,яка на даний час знаходиться у Верховному суді.

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «ОСОБА_6 проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

На підставі вищенаведеного суд вважає,що подана заява є передчасною і приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.149-150, 153,157 ЦПК України , -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви адвоката ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання її копії шляхом подачі апеляційної скарги .

Суддя Веселов В. М.