Постанова

Іменем України

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/9171/15-ц

провадження № 61-19520св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Заступник прокурора міста Києва в інтересах Київської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року у складі судді Вовка Є. І. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2015 року Заступник прокурора міста Києва в інтересах Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просив зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні Київською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно розміщеної на вказаній земельній ділянці будівлі закладу громадського харчування (літери А, Б, В) загальною площею 460 кв. м.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 14 червня 2013 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арак-Сервіс» (далі - ТОВ «Арак-Сервіс») до Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 за ТОВ «Арак-Сервіс» визнано право власності на будівлі закладу громадського харчування (літери А, Б, В) загальною площею 460 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2013 року № 1170, укладеного між ТОВ «Арак-Сервіс» і ОСОБА_1 , 2/3 вищевказаної будівлі зареєстровано за ОСОБА_1 , а за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2013 року № 1173, укладеним між ТОВ «Арак-Сервіс» і ОСОБА_2 , 1/3 цієї будівлі зареєстровано за ОСОБА_2 . Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 листопада 2013 року було скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 14 червня 2013 року та відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Арак-Сервіс» про визнання за ним права власності на вищевказану будівлю громадського харчування у зв`язку з тим, що при ухваленні рішення місцевий суд не дослідив факт наявності чи відсутності у позивача та відповідача у власності чи користуванні земельної ділянки, на якій знаходиться спірний об`єкт нерухомості. Відтак відповідачі не мали правових підстав для використання зазначеної земельної ділянки, як і розташованих на ній нежитлових приміщень, які є самочинно збудованими. Тому відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) прокурор просив зобов`язати відповідачів знести спірний об`єкт нерухомості.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні Київською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно розміщеної на ній будівлі закладу громадського харчування загальною площею 460 кв. м (літери А, Б, В). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що нежитлові приміщення (літери А, Б, В) загальною площею 460 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 підлягають знесенню, оскільки вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та є об`єктами самочинного будівництва, що встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 листопада 2013 року. Позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню, оскільки ним доведено належними та допустимими доказами порушення майнових інтересів держави в особі Київської міської ради, що позбавляє можливості здійснювати повноваження щодо користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, а доводи відповідачів не спростовують такого висновку суду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року залишено без задоволення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, у зв`язку з тим, що ними не зазначено поважних причин їх неявки на судовий розгляд цієї справи, який був призначений на 15 травня 2017 року, і вони були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що судами не враховано, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відтак, лише у разі спростування такої презумпції всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки не підлягають виконанню. На час подання касаційної скарги договори купівлі-продажу від 12 вересня 2019 року № 1170 і № 1173 є чинними, а право власності на будівлі закладу громадського харчування, набуте на підставі цих договорів не скасоване. Крім того, відсутні будь-які рішення компетентного органу щодо скасування факту реєстрації права власності на ці будівлі. Вона та ОСОБА_1 є добросовісними набувачами майна згідно з вищевказаними договорами купівлі-продажу. Також апеляційним судом було порушено норми процесуального права, оскільки 07 лютого 2018 року представником ОСОБА_1 була подана заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з його тимчасовою хворобою, однак судом продовжено розгляд справи за його відсутності, чим позбавлено його довірителя права на захист та охорону прав і законних інтересів.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 11 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду міста Києва.

22 травня 2018 року справа № 753/9171/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судами встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 14 червня 2013 року в справі № 910/9561/13 задоволено позов ТОВ «Арак-Сервіс» до суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 Визнано за ТОВ «Арак-Сервіс» право власності на будівлі закладу громадського харчування (літери А, Б, В) загальною площею 460 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2013 року № 1170, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Микитченко О. В., 2/3 будівлі закладу громадського харчування за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , а згідно з договором купівлі-продажу від 12 вересня 2013 року № 1173, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Микитченко О. В., 1/3 будівлі закладу громадського харчування за цією ж адресою зареєстровано за ОСОБА_2 , та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про належність зазначених приміщень на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

У пункті 3 вищевказаних договорів вказано, що 1/3 та 2/3 частини закладу громадського харчування (літери А, Б, В) за адресою: АДРЕСА_1 належать продавцю - ТОВ «Арак-Сервіс» на праві приватної власності, яке виникло на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 14 червня 2013 року в справі № 910/9561/13.

Разом з тим постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 листопада 2013 року апеляційну скаргу прокуратури міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 14 червня 2013 року задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Арак-Сервіс» про визнання права власності на будівлі закладу громадського харчування (літери А, Б, В) за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 460 кв. м.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «Арак-Сервіс», Київський апеляційний господарський суд виходив з того, що місцевим судом не було досліджено факт наявності чи відсутності у позивача та відповідача у власності чи користуванні земельної ділянки за вказаною адресою, а також - наявності дозвільних документів на будівництво закладу громадського харчування.

Статтею 9 ЗК України передбачено, що до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, зокрема передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб і надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не обліковується, зовнішні межі та землекористувач земельної ділянки за вказаною адресою не встановлений, рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки не приймалося. Документи, що посвідчують право користування цією земельно ділянкою станом на 31 грудня 2012 року в департаменті земельних ресурсів не зареєстровано.

Згідно з інформацією, наданою Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, від 02 березня 2015 року № 7126-32/0203/09 декларацію про початок виконання будівельних робіт КВ 75 від 21 травня 2014 року та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 05 червня 2014 року КВ 16 за адресою: АДРЕСА_1 скасовано на підставі наказу від 03 вересня 2014 року № 57д.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 376 ЗК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно до закону є правомірними.

За правилами статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що будівлі закладу громадського харчування за адресою: АДРЕСА_1 були побудовані на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, та є об`єктами самочинного будівництва, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог прокурора та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Київською міською радою цією земельною ділянкою.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не було враховано презумпцію правомірності правочину та не взято до уваги, що договори купівлі-продажу будівель закладу громадського харчування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є чинними і не були скасовані, не заслуговують на увагу, оскільки факт купівлі ними самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, не свідчить про правомірність володіння ними земельною ділянкою.

Безпідставними є також аргументи заявника про те, що вона є добросовісним набувачем майна і подавала клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою, оскільки підставою правомірного користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельною ділянкою, на якій знаходиться спірне майно, згідно з вимогами ЗК України, є відповідне рішення Київської міської ради, а не клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою.

Доводи заявника про порушення апеляційним судом норм процесуального права у зв`язку з продовженням розгляду справи за відсутності представника ОСОБА_1 , яким було повідомлено про причини його неявки, є неспроможними, оскільки його повторна неявка в судове засідання, згідно з пунктом 2 частини третьої статті 223 ЦПК України, незалежно від причин неявки не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року та постанови Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 11 травня 2018 року, у зв`язку із залишенням цих судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року та постанови Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов