Справа № 758/1353/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дідук С. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - Дубовика А.А.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_3 до Фонду соціального страхування України, третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 25 червня 2014 року відповідно до наказу № 319-к він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

29 грудня 2017 року ОСОБА_3 було звільнено з посади у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

На обґрунтування незаконності звільнення посилався на те, що він не був персонально попереджений про зміни в організації виробництва і праці. Відсутність інформації про майбутнє вивільнення призвело до раптового вимушеного безробіття.

У позовній заяві вказував на те, що впродовж роботи у відповідача сумлінно виконував покладені на нього обов'язки. Жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності, а відтак впродовж двох місяців до вивільнення, відповідач повинен був запропонувати позивачу вакантну посаду.

Вказував, що відповідач незаконно не зробив жодної пропозиції роботи, натомість після вивільнення працівників 26.10.2017 здійснював прийом на роботу сторонніх осіб.

Посилався на те, що звільнення з підстави, визначеної у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається лише в тому випадку, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. При цьому у позові зазначав, що впродовж 2 місяців перед його звільненням, у відповідача були вакантні посади, які відповідач повинен був запропонувати позивачу.

У зв'язку з допущеними роботодавцем при звільненні порушеннями, ОСОБА_3 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 22 грудня 2017 року №1048 про звільнення ОСОБА_3, поновити його на роботі на посаді водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення управління справами Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.2017, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.12.2017 по дату ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати 213,50 грн. Також просив стягнути з відповідача на свою користь 7000 грн. витрат на правову допомогу (а.с.34-41).

У судовому засіданні 19 вересня 2018 року судом залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, колишнього директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Окрім підстав, зазначених у позовній заяві, просив врахувати, що на звільнення позивача була відсутня згода профспілкового органу. Наполягав на тому, що звільнення ОСОБА_3 є незаконним, оскільки позивачу повинна була бути запропонована посада головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи у Фонді, яка була вакантною впродовж двох місяців перед звільненням ОСОБА_3. Звертав увагу суду на тому, що відповідач не врахував стаж роботи позивача, який складає понад 40 років та відкриті усі категорії на керування транспортними засобами. З цих підстав за твердженням представника позивача саме ОСОБА_3 повинен був бути залишений на роботі при звільненні інших водіїв.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що з 01 січня 2018 року відбулись зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату працівників, у зв'язку з чим ОСОБА_3 звільнено з роботи. Про заплановане скорочення ОСОБА_3 був повідомлений у встановленому законом порядку. Іншу роботу позивачу запропоновано не було, позаяк були відсутні вакантні посади, які б відповідали кваліфікації ОСОБА_3, оскільки позивач не мав будь-якої освіти, окрім шкільної. Згода профспілкового органу на звільнення ОСОБА_3 не вимагалась, оскільки останній не був членом профспілки.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2014 року ОСОБА_3 відповідно до наказу № 319-к був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів відділу інженерно-технічного забезпечення управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

31 липня 2017 року позивача було звільнено з посади у зв'язку з переведенням у Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України, у якій 1 серпня 2017 ОСОБА_3 було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення управління справами Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а.с. 9-11).

Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4 від 22 грудня 2017 року №1048 ОСОБА_3 з 29 грудня 2017 року було звільнено з роботи з посади водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення управління справами Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 12).

Своє звільнення ОСОБА_3 вважає незаконним, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання, чи було дотримано процедуру вивільнення працівника ОСОБА_3, суд виходить з такого.

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування України здійснюють його правління та виконавча дирекція.

До повноважень правління Фонду соціального страхування України віднесено затвердження структури органів Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати Фонду (п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування").

На виконання зазначених повноважень правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» від 12 вересня 2017 року, постанову №50 "Про затвердження структури органів Фонду» від 10 жовтня 2017 року, постанову №51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів» від 10 жовтня 2017 року, постанову №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» від 19 жовтня 2017 року.

Судом встановлено, що відповідно до штатного розпису, затвердженого 20.07.2017, у виконавчій дирекції фонду передбачалося 267 штатних одиниць.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України" з 1 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць.

Постановою правління Фонду від 10.10.2017 №50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.2018 структуру виконавчої дирекції Фонду (Додаток 2 до постанови правління №50).

31 жовтня 2017 року затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 1 січня 2018 року у кількості 188 штатних одиниць.

Відповідно до постанови від 10.10.2017 №50 та затвердженої структури Виконавчої дирекції Фонду з 1 січня 2018 року відділ обліку матеріально-технічної бази управління справами Виконавчої дирекції Фонду передбачав лише 2 штатні одиниці посади водія автотранспортних засобів, замість 5 посад, які були наявними у відділі господарського забезпечення управління справами Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

В результаті таких змін у структурі Виконавчої дирекції з 1 січня 2018 року посад водія залишилося лише 2. Відповідно, було скорочено 3 посади водія.

У зв'язку із скороченням посад водіїв, ОСОБА_3 з 29 грудня 2017 року було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 36).

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо.

Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

За приписами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Пунктом 2.2. постанови правління Фонду від 10.10.2017 №50 виконавчу дирекцію Фонду зобов'язано провести з дотриманням вимог чинного законодавства України організаційні заходи з приведення структури виконавчої дирекції Фонду у відповідність до Додатку 2 до цієї постанови, в тому числі попередити працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, звільнення тощо.

Так, на виконання постанов Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47, від 10 жовтня 2017 року №50, 51, 52, наказом №603 директора виконавчої дирекції Фонду «Про зміни в організації виробництва і праці» від 26 жовтня 2017 року прийняте рішення до 1 листопада 2017 року провести персональне попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, а також про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням з 1 січня 2018 року чисельності і штату працівників виконавчої дирекції.

На виконання даного наказу 26 та 27 жовтня 2017 року працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис було попереджено про зміни в організації виробництва і праці з 1 січня 2018 року. Оформлення повідомлення про зміни в організації виробництва і праці відбувалося шляхом проставлення особистого підпису працівниками у відповідній графі навпроти свого прізвища та назви посади відповідного структурного підрозділу Виконавчої дирекції Фонду.

У зв'язку зі скороченням штату працівників Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України попередила ОСОБА_3 про наступне вивільнення 27 жовтня 2017 року, що засвідчено його особистим підписом (а. с. 106 зворот).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу №6-40цс15, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У судовому засіданні було встановлено, що в період з 27 жовтня 2017 року (дата попередження позивача про наступне вивільнення) до 29 грудня 2017 року (день звільнення з роботи ОСОБА_3.) у штаті відповідача були вакантними сім посад (довідка від 19.02.2018 №79-07).

При цьому, за твердженням представника позивача, ОСОБА_3 повинна була бути запропонована посада головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи Виконавчої дирекції Фонду.

Разом з тим, як вбачається з посадової інструкції головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи на вказану посаду призначається особа з повною вищою освітою за спеціальністю «Адміністративний менеджмент», «Менеджмент», «Менеджмент організацій» за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста та стажем роботи за фахом не менше 2 років.

При цьому, як не було спростовано позивачем, ОСОБА_3 не мав вищої чи середньо-спеціальної освіти. Рівень його освіти - шкільна освіта.

За таких обставин, вказана посада не могла бути запропонована позивачу як і всі інші вакантні посади.

Що стосується переважного права на залишення на роботі, слід зазначити наступне.

За приписами ч. 1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловлені Верховним Судом у постанові від 16 січня 2018 року у справі №519/161/16-ц).

Зважаючи на те, що продуктивність праці ОСОБА_3 дорівнювала нулю, оскільки ОСОБА_3 за час переведення на посаду водія у новостворений орган не здійснив жодної поїздки, що не було спростовано позивачем, підстав для застосування такої додаткової гарантії під час звільнення як переважне право на залишення на роботі не вбачається.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Разом з тим встановлено, що ОСОБА_3 не був членом профспілки працівників Виконавчої дирекції Фонду, а відтак така підстава для його поновлення на роботі, як відсутність згоди профспілкового органу на його звільнення, не є такою, що дає підґрунтя для твердження про недотримання процедури отримання згоди на звільнення ОСОБА_3 та необхідність його поновлення на посаді.

За таких обставин, доводи позивача про незаконність його звільнення не знайшли свого доведення в матеріалах справи, а відтак, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволенні судом.

Такого висновку суду не спростовують твердження представника позивача про те, що ОСОБА_3 не було повідомлено про майбутнє звільнення, а 27.10.2017 року він ставив свій підпис у табличках, які не можливо було ідентифікувати як Додаток до наказу №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» від 26 жовтня 2017 року.

Законодавством не встановлено форму оформлення попередження працівників про наступне вивільнення. Попередження має бути зроблено у такий спосіб, щоб у разі спору, роботодавець міг документально підтвердити факт попередження особи під її особистий підпис.

У конкретному випадку суду надано відомості, які містять підпис ОСОБА_3 про його попередження про зміни в організації виробництва і праці.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на рахунок держави, а витрати на правову допомогу не компенсуються відповідачем у зв'язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 21, 40, 42, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України, та, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 281, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Фонду соціального страхування України, третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2019 року.

Суддя Т. В. Войтенко