КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Піхур О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 761/2029/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3030/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кудрявцева Алла Петрівна про визнання права власності,

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року позивач ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кудрявцева АллаПетрівна про визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 вересня 1971 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено шлюб. Рішенням Московського районного суду м. Києва від 30 липня 1999 року зазначений шлюб між було розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу позивач отримала лише 03 квітня 2001 року. Під час шлюбу сторони придбали квартиру за адресою : АДРЕСА_1 . Квартира була оформлена на ім'я ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року .

ОСОБА_5 був складений заповіт 12 червня 2013 року, за яким він заповідав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 сину ОСОБА_2.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кудрявцевою А .П. 26 квітня 2017 року було заведено спадкову справу № 11/2016 щодо майна померлого ОСОБА_5 за заявою сина ОСОБА_2

ОСОБА_3 25 січня 2017 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кудрявцевої А.П. із письмовою заявою, в якій повідомила , що 1/2 частина квартири, яка відноситься до спадкового майна померлого ОСОБА_5, який доводиться їй колишнім чоловіком, належить їм на праві спільної сумісної власності, з тих підстав, що зазначена квартира була придбана ОСОБА_5 13 листопада 2000 року під час перебування в шлюбі з позивачем та за їх спільні кошти.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кудрявцевою А.П. 10 березня 2017 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 24 квітня 2017 року звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кудрявцевої А.П. із письмовою заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на праві спільної часткової власності.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кудрявцевої А.П. від 24 квітня 2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на 1/2 частини квартири. У постанові зазначено , що з документів, які знаходяться у спадковій справі, встановлено, що квартира була набута ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5, однак, оскільки шлюб між спадкодавцем та ОСОБА_3 був розірваний до відкриття спадщини, видати свідоцтво про право власності на 1/2 частину даної квартири, що відноситься до спільного майна подружжя в безспірному порядку за нотаріальним процесом є неможливим а тому рекомендовано визнати у судовому порядку право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири. Таким чином, позивач зазначає, що у відповідності до вимог КпШС України , який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, зазначене майно належало позивачу та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, а їхні частки є рівними (по 1/2). Тобто позивачу на праві власності належить 1/2 спірної квартири.

Позивач, з урахуванням заяви про зміну підстав позову та заяви про виправлення описки, просила суд визнати за нею право спільної часткової власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 29,38 кв.м. (в т.ч. житлова площа 15,8 кв.м.).

Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримали пояснення зазначені у письмовому відзиві.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 29,38 кв.м. (в т.ч. житлова площа 15,8 кв.м.).

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального права і процесуального права , та постановити нове рішення , яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначав , що суд не взяв до уваги ту обставину , що спірна квартира придбана вже після розірвання шлюбу батьків , а відтак не є спільним майном подружжя , а визнання права на 1/2 частину спірної квартири не відповідають цивільному законодавству і не є належним способом захисту права .

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 вересня 1971 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження ( т.1 а.с.7). Від шлюбу мають сина ,ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 .( т.1 а.с. 62)

Рішенням Московського районного суду м. Києва від 30 липня 1999 року шлюб між позивачем та ОСОБА_5 було розірвано (а.с. 53-55) Відділом реєстрації актів громадянського стану Старокиївського районного управління юстиції в м. Києві 03 квітня 2001 року було видано свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_1, запис № 37 ( т.1 а.с. 8).

Між позивачем та ОСОБА_6 13 листопада 2000 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 за згодою ОСОБА_5 на продаж вказаної квартири, придбаної в період перебування в зареєстрованому шлюбі. ( т.1 а.с. 122-123).

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 30 листопада 2000 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою : АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 9-10).

Відповідно заяви від 30 листопада 2000 року, посвідченої державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 отримав грошові кошти в розмірі 40 975 грн. для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, ніяких матеріальних претензій до ОСОБА_3 немає ( т.1 а.с. 15-16).

ОСОБА_5, 12 червня 2013 року був складений заповіт, посвідчений , за яким він заповів квартиру за адресою: АДРЕСА_1 сину ОСОБА_2 (т.1 а.с. 58).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с. 57).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кудрявцевою А.П. 29 вересня 2016 року було заведено спадкову справу № 11/2016 щодо майна померлого ОСОБА_5 за заявою сина ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 60).

Позивач ОСОБА_3 25 січня 2017 року звернулась до нотаріуса із письмовою заявою, в якій зазначила , що 1/2 частина квартири, яка відноситься до спадкового майна померлого ОСОБА_5, який доводиться їй колишнім чоловіком, належить йому на праві спільної сумісної власності, з тих підстав, що зазначена квартира була придбана ОСОБА_5 30 листопада 2000 року під час перебування в шлюбі з позивачем та за їх спільні кошти (а.с. 20).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кудрявцевою А.П. 10 березня 2017 року за заявою ОСОБА_2 , йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 59, 61, т.2 а.с. 35 ). У заяві про видачу свідоцтва, ОСОБА_2 зазначив, що він обізнаний про те ,що квартира була придбана під час шлюбу батьків , і що батьку належала 1/2 частка квартири (т.2 а.с. 16)

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кудрявцевої А.П. від 24 квітня 2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на 1/2 частини квартири. У постанові зазначено , що з документів, які знаходяться у спадковій справі, встановлено, що квартира була набута ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5, однак, оскільки шлюб між спадкодавцем та ОСОБА_3 був розірваний до відкриття спадщини, видати свідоцтво про право власності на 1/2 частину даної квартири, що відноситься до спільного майна подружжя в безспірному порядку за нотаріальним процесом є неможливим а тому рекомендовано визнати у судовому порядку право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири.( т.1 а.с. 23-25) .

Позивач зазначає, що у відповідності до вимог КпШС України , який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, зазначене майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала позивачу та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, а їхні частки є рівними (по 1/2), тобто позивачу на праві власності належить 1/2 спірної квартири.

У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного Кодексу України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ст. 24 КпШС України).

За ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

Вказані норми законодавства, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, узгоджуються з нормами чинного законодавства, зокрема ст. 60 Сімейного кодексу України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного Кодексу України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права статтю 60 Сімейного Кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 Сімейного Кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічної правової позиції висловлена у постанові Верховного Суду України (справа № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року ).

Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно статтею 368 ЦК України спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Частиною 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з урахуванням ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було припинено 03 квітня 2001 року ( з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану). З огляду на це , висновок суду про те , що спірна квартира придбана ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 30 листопада 2000 року є спільною сумісною власністю подружжя, і кожен з подружжя мав право на 1/2 частину квартири , а відтак спадковим майном є лише 1/2 частина квартири. Вказаної обставини відповідач не заперечував , про що і зазначив у своїй заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом .

Доводи апеляційної скарги, що спірна квартира придбана вже після розірвання шлюбу батьків , а відтак не є спільним майном подружжя , а визнання права на 1/2 частину спірної квартири не відповідають цивільному законодавству і не є належним способом захисту права є безпідставними, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами .

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави , суд дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 07 березня 2019 року.

Головуючий

Судді