КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5091/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Київ

Справа № 755/19197/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Баришівського районного суду Київської областівід 31 січня 2019 року про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, постановлену у складі судді Коваленко К.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна про визнання недійсним шлюбного договору,

встановив:

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 31 січня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позовуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна про визнання недійсним шлюбного договору.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ,

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ,

- земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд,

- земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,21 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого підсобного господарства.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 05 лютого 2019 року виправлено описку в ухвалі від 31 січня 2019 року про забезпечення позову в частині кадастрових номерів земельних ділянок. та зазначено відповідно правильні номери :НОМЕР_1 та НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду про забезпечення позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що в матеріалах справи знаходиться невирішена заява про забезпечення позову, оскільки позивач звернулась із вищезазначеним позовом разом із заявою про забезпечення позову до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні даної заяви. Позивач зазначену ухвалу не оскаржувала в апеляційному порядку, таким чином вказана ухвала набрала законної сили. Нової заяви про забезпечення позову у даній справі немає.

Таким чином, в матеріалах даної справи наявна ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, яку суд першої інстанції не взяв до уваги, порушивши п. п. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України.

Крім того, позивачем не надано суду належних підтверджуючих відомостей на обґрунтування доцільності вжиття заходів забезпечення позову. Позивач посилається виключно на власні припущення щодо можливих дій відповідача по відчуженню майна. Будь-яких відомостей, які б свідчили про наявність у позивача обґрунтованих припущень до матеріалів заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову долучено не було. Отже, заява ОСОБА_2 про забезпечення позову не містить обґрунтування щодо того, яка існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, при наявності вищевказаного забезпечення.

Посилається на те, що в своєму позові про визнання недійсним шлюбного договору позивач ОСОБА_2 не заявляє позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя. Оскаржувана ухвала не містить в собі обґрунтування того, які саме права та законні інтереси позивача буде порушено і чому без вжиття заходів забезпечення позову захист прав та інтересів позивача може стати неможливим. Суд першої інстанції у відповідності до вимог процесуального законодавства не обґрунтував існування реальної загрози заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, обрання відповідного виду забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки заява про забезпечення позову ОСОБА_2 належним чином не обґрунтована, заявлене для арешту майно є неспівмірним із заявленими позовними вимогами та виходить за межі заявлених по даній справі позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати.

Представник позивача ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думку учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З виділених матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. про визнання недійсним пунктів 4, 5 шлюбного договору.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельну ділянку, площею 0,21 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що до суду 30.01.2019 року за підсудністю надійшла зазначена справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. про визнання недійсним шлюбного договору. В матеріалах даної справи є невирішена заява позивача про забезпечення позову, в якій позивач просить забезпечити позов, наклавши арешт на майно, яке вважає спільним майном подружжя. Як вбачається з заяви, оскаржуваним шлюбним договором придбане подружжям майно визнано майном відповідача, тому позивач, оскаржуючи договір, просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірне майно.

Враховуючи ту обставину, що на даний час відповідач має можливість на власний розсуд розпорядитись спірним майном, що в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд вважав, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З матеріалів, доданих до апеляційної скарги, вбачається, що заява ОСОБА_2 про забезпечення позову від 13 грудня 2018 року була розглянута Дніпровським районним судом м. Києва та ухвалою Дніпровського районного суду Київської області від 20 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову. Зазначена ухвала розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 20 грудня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, Дніпровський районний суд м. Києва виходив з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, а також враховував, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року поданий позивачем позов, в межах якого подана дана заява про забезпечення позову, переданий за підсудністю.

Таким чином, заява ОСОБА_2 про забезпечення позову, що подана 13 грудня 2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва разом з позовною заявою, розглянута цим судом, за результатами розгляду якої 20 грудня 2018 року прийнято ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що будь-якої іншої заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову в матеріалах справи немає. Отже, ОСОБА_2 не зверталась до суду з новими заявами про забезпечення її позову після постановлення 20 грудня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвали про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Таким чином, посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 31 січня 2019 року про те, що заява ОСОБА_2 від 13 грудня 2018 року про забезпечення позову є невирішеною, колегія суддів вважає безпідставним.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це вжиття заходів цивільного процесуального характеру, направлених на припинення дій, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду. Їх вжиття гарантує реалізацію позовних вимог у разі їх задоволення і саме по собі не може порушувати права відповідача, оскільки носить тимчасовий характер.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позовній заяві просила визнати частково недійсним з моменту вчинення шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. від 18.07.2018 року, а саме - пункт 4 та пункт 5.

Відповідно до п. 4 договору подружжя домовилося про непоширення дії статті 60 СК України на нерухоме майно, хоч і набуте подружжям під час шлюбу, яке вважатиметься особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно придбане та зареєстроване, а саме власністю чоловіка ОСОБА_1 є : квартира за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка, площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельна ділянка, площею 0,21 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_2 зазначає про те, що предметом спору по даній справі є визнання недійсними пунктів 4, 5 шлюбного договору, як такі що, суперечать та порушують п.4 статті 93 СК України, та ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Посилається на те, що у зв`язку з тим, що майно, на яке необхідно накласти арешт, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, є всі підстави вважати, що вказане майно відповідач без згоди позивача може відчужити на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем не було заявлено будь-яких вимог щодо застосування наслідків недійсності договору, а тому колегія суддів вважає, що вжиття судом таких заходів забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно, що зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 , не направлено на забезпечення позову та виконання можливого рішення суду про визнання пунктів 4, 5 шлюбного договору недійсними.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про необґрунтованість ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, житловий будинок та земельні ділянки, оскільки в ухвалі відсутні висновки щодо співмірності вказаних заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Позовні вимоги ОСОБА_2 носять немайновий характер, тому заявлений позивачем вид забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки рішення суду в разі задоволення позову не передбачатиме вчинення будь-яких дій щодо майна, на яке позивач просила накласти арешт.

Таким чином, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову від 13 грудня 2018 року позивачем не доведено, що існує реальна загроза ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду за наслідками розгляду заявлених позовних вимог про визнання недійсним шлюбного договору, а також, що такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Баришівського районного суду Київськоїобластівід 31 січня 2019 року - скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.