Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 522/21752/13-ц

провадження № 61-32384св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Одеська міська рада,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Одеська міська рада,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року, у складі головуючого-судді Ільченко Н. А., та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року, у складі суддів: Таварткіладзе О. М., Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та з урахуванням уточнень в березні 2016 року, про витребування майна та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2007 року у справі № 2-8474/07 за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року, за ОСОБА_5 було визнано право власності на нежитлове підвальне приміщення, відображене у технічному паспорті від 12 грудня 2002 року, площею 123,5 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_5, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17 грудня 2009 року за реєстровим № 2473, відчужив це нежитлове підвальне приміщення на користь ОСОБА_6, яка в свою чергу відчужила його на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 липня 2010 року за реєстр. № 928 на користь ОСОБА_5, який згодом відчужив це нежитлове підвальне приміщення на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19 січня 2011 року за реєстровим № 31 на користь ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2011 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2014 року у справі № 2/1522/2285/11 позовну заяву ОСОБА_5 до Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення - залишено без розгляду.

Позивач зазначав, що спірне нежитлове підвальне приміщення належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», рішення Сталінського виконкому районної ради депутатів трудящих від 07 серпня 1948 року № 1511, рішення виконкому Одеської міської ради від 15 липня 2005 року та свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 07 липня 2006 року, управління яким здійснює позивач на підставі положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 29 лютого 2011 року № 384-VІ.

На підставі вищезазначеного, оскільки відповідач ОСОБА_4 не є законним власником спірного нежитлового підвального приміщення, що є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, якою не приймалося рішення щодо відчуження цього приміщення, позивач просив судце нежитлове підвальне приміщення витребувати у ОСОБА_4

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на момент придбання нею спірного нежитлового підвального приміщення, це приміщення не знаходилось у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, а належало на праві власності ОСОБА_6

Спірне нежитлове підвальне приміщення має статус допоміжного приміщення. Крім того, в результаті проведених нею ремонтно-будівельних робіт в 2012 році, площа та технічні характеристики спірного нежитлового підвального приміщення змінилися, а її матеріальні витрати, пов'язані з поліпшенням цього приміщення, склали більш 140 % від його вартості на момент його придбання.

На підставі вищезазначеного, ОСОБА_4 просила суд визнати право власності на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 119,8 кв.м, що розташоване за адресою : АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року позов Департамента комунальної власності Одеської міської ради задоволено У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Витребувано у ОСОБА_4 нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 123,5 кв.м (119,8 кв.м), що розташоване у будинку АДРЕСА_1, на користь територіальної громади Одеської міської ради в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Виселено ОСОБА_4 з нежитлового підвального приміщення, загальною площею 123,5 кв.м. (119,8 кв.м.), що розташоване у будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності відповідача ОСОБА_4 на спірне нежиле підвальне приміщення похідне від права власності на це приміщення ОСОБА_6, право власності якої на це приміщення похідне від права власності ОСОБА_5, який в свою чергу не набув у встановленому законом порядку право власності на це приміщення. Оскільки майно придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, просить скасувати судові рішення у справі та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

Також, судами не надано будь якої оцінки висновку судової експертизи ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибинського С. С.» від 10 грудня 2015 року № 142/2015.

Крім того, в результаті проведених останньою будівельних робіт вартість спірного нежитлового приміщення підвалу збільшилась й вхід в спірне нежиле підвальне приміщення здійснюється з АДРЕСА_2 із приміщення першого поверху кафе.

25 липня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 травня 2018 року вказана справа разом із матеріалами касаційного провадження передана до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 на нежилі підвальні приміщення, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 07 липня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15 жовтня 2005 року № 648 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності», виданого на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та рішення Сталінського виконкому районної ради депутатів трудящих м. Одеси від 07 серпня 1948 року № 1511 «Про затвердження списків домоволодінь, що належать місцевим районним Радам депутатів трудящих», нежилі приміщення підвалу, загальною площею 123,5 кв.м, відображені у технічному паспорті від 12 грудня 2002 року, що розташовані в АДРЕСА_1, належать на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в собі Одеської міської ради. Свідоцтво про право власності зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (номер запису : 261 в книзі 5ог-76) 15 грудня 2006 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2007 року у справі № 2-8474/07 за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року, за ОСОБА_5 було визнано право власності на нежитлове підвальне приміщення, відображене у технічному паспорті від 12 грудня 2002 року, площею 123,5 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_1.

На підставі вищезазначеного рішення суду КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» було зареєстровано право власності за ОСОБА_5 на нежитлове підвальне приміщення, площею 123,5 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_1 (номер запису : 625 в книзі : 88неж -60).

На підставі договору дарування від 17 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О. В. за реєстровим № 2473, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 24 грудня 2009 року (номер запису : 625 в книзі : 92неж - 154), ОСОБА_5 відчужив нежитлове підвальне приміщення, площею 123,5 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_6, яка в свою чергу відчужила це нежитлове підвальне приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю. за реєстровим № 928, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 19 липня 2010 року (номер запису : 625 в книзі : 97неж - 173), на користь ОСОБА_5, який згодом відчужив це нежитлове підвальне приміщення на користь ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 19 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О. В. за реєстровим № 31, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 02 лютого 2011 року (номер запису : 625 в книзі : 103неж - 79).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2011 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2014 року у справі № 2/1522/12285/11 позовну заяву ОСОБА_5 до Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на підвальне приміщення - залишено без розгляду.

Статтею 203 ЦК України, визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Виходячи з аналізу загальних принципів цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно пункту 30 частини першої статті 26 та частини восьмої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо відчуження відповідно до закону комунального майна, та об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 р. № 384-VI, до компетенції цього департаменту віднесені функції по управлінню об'єктами нерухомого майна, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Одеською міською радою не приймалося рішень щодо відчуження спірного нежитлового підвального приміщення на користь будь-яких фізичних або юридичних осіб.

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції зроблено правильні висновки про те, що якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то правильним є визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що право власності відповідача ОСОБА_4 на спірне нежиле підвальне приміщення похідне від права власності на це приміщення ОСОБА_5, який в свою чергу не набув у встановленому законом порядку право власності на це приміщення.

Доводи касаційної про те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради пропустив строк звернення до суду з даним позовом є необгрунтованими, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2011 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2007 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року скасовані, а Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з цим позовом в серпні 2013 року.

Доводи касаційної скарги про те, що в результаті проведених ОСОБА_4 будівельних робіт вартість спірного нежитлового приміщення підвалу збільшилась є необгрунтованими, оскільки це не є підставою для набуття права власності на спірне нежитлове підвальне приміщення.

Доводи касаційної скарги про те що, вхід в спірне підвальне приміщення здійснюється з АДРЕСА_2 із приміщення першого поверху кафе, не спростовують висновків судів та не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову, оскільки суди належним чином дослідили надані у справі докази та дали їм належну оцінку. Зазначені доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій і зводяться фактично до переоцінки.

Доводи касаційної скарги про те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради звертаючись з первісним позовом до ОСОБА_4, визначив Одеську міську раду як третю особу, що не заявляє самостійних вимог, однак позивач не є власником спірного майна, а тому він не є належним позивачем у цій справі є необґрунтованими, оскільки до повноважень департаменту, згідно Положень про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28 лютого 2011 року № 384-VI, віднесені функції по управлінню об'єктами нерухомого майна, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик