Справа № 307/1833/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ЮРОЧКО А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/1833/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватні нотаріуси Тячівського районного нотаріального округу Русин Наталія Іванівна і Гримут Павло Володимирович , про визнання правочинів недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 25 червня 2019 року, повний текст якого складено 5 липня 2019 року, головуючий суддя Бобрушко В.І., -

встановив:

21.07.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мотивуючи наступним.

14.01.2004 мати позивача подарувала йому житловий будинок АДРЕСА_1 . У 2015 році позивач видав відповідачці ОСОБА_4 доручення для підготовки будинку до продажу та для продажу цього будинку за визначену суму із передачею позивачу виручених від цього коштів. Водночас обов`язок повіреного повернути довірителю виручені від продажу будинку кошти не був зазначений у довіреності.

Скориставшись цією обставиною відповідачка ОСОБА_4 вступила в змову з відповідачкою ОСОБА_2 і 07.11.2015 за формальним договором купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Русин Н.І. за реєстровим № 7106, умисно відчужила безоплатно вказаний будинок ОСОБА_2 .

На вимогу позивача про надання звіту про продаж та передачу виручених грошей ОСОБА_4 заявила, що гроші не віддаватиме. Таким чином, відповідачка ОСОБА_4 умисно відчужила будинок безоплатно, всупереч інтересам позивача, свідомо бажаючи і допускаючи настання несприятливих наслідків для довірителя.

У подальшому відповідачка ОСОБА_2 на підставі договору від 04.07.2016, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гримутом П.В. за реєстровим № 649, подарувала 1/2 частину будинку відповідачу ОСОБА_3 .

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відмовляються повідомити позивачу про те, яку суму сплатили за будинок, чи платили гроші взагалі, не надають документального підтвердження оплати за будинок, чим сприяють ОСОБА_6 , що підтверджує зловмисну домовленість між ними.

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, договір купівлі-продажу є оплатним, тобто, обов`язку продавця передати товар (майно) відповідає обов`язок покупця оплатити його.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 ч.ч. 1, 5 ЦК України). Представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє.

Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (ст. 232 ЦК України).

Отже, оспорений правочин не спрямований на реальне настання для позивача як сторони правочину правових наслідків у формі зустрічного грошового задоволення за отриманий покупцем товар, а зловмисна домовленість між представником продавця та покупцем суперечить моральним засадам суспільства, оскільки нехтує правами продавця.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи, що позов заявляється без вимоги застосування наслідків недійсності правочинів, позивач ОСОБА_1 просив:

«внаслідок зловмисної домовленості мого представника в даному правочині з другою стороною правочину визнати недійсними довіреність на уповноваження ОСОБА_4 на оформлення документів і продаж належного мені будинку, зареєстровані в реєстрі за № 11 від 09.01.2014 року, договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 07.11.2015 року у приватного нотаріуса Русин Н.І. від мого імені довіреною особою ОСОБА_4 з покупцем ОСОБА_2 , посвідченого цим нотаріусом цього ж дня та зареєстрованого в реєстрі правочинів за № 7106, договір дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , укладений 04.07.2016 року у приватного нотаріуса Гримут П.В. від мого імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , посвідченого цим нотаріусом цього ж дня та зареєстрованому в реєстрі за № 649». Судові витрати просив покласти на відповідачів.

Рішенням Тячівського районного суду від 25.06.2019 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, з відсутності з огляду на встановлені обставини справи та преюдиційне судове рішення підстав для визнання оспорених правочинів недійсними.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Марич І.Ю., оскаржив рішення суду, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до таких.

Суд не дав оцінки досудовій вимозі позивача до повіреного ОСОБА_4 про повернення коштів, виручених від продажу будинку, в сукупності з довіреністю, оскільки така не передбачала обов`язку повіреного передати довірителю виручені від продажу кошти. Так само, суд не взяв до уваги інших доказів, які вказують на те, що ОСОБА_4 не передала позивачеві кошти від продажу будинку. Зокрема, не були враховані показання свідка ОСОБА_7 , з яких убачається, що в кінці 2015 року ОСОБА_4 продала будинок позивача за 15000,00 дол. США, про це в ОСОБА_2 є розписка ОСОБА_4 , а отримані гроші ОСОБА_4 , яка власних істотних доходів не мала, використала на власні потреби.

Показання цього свідка підтверджують, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 узгодили продаж будинку за 15000,00 дол. США, що відповідає й ринковій вартості цього майна, але в договорі зазначили ціну в 10 разів меншу.

Не була дана оцінка умові довіреності, відповідно до якої ОСОБА_4 повинна була узгоджувати всі питання з ОСОБА_1 і якщо продавала будинок за меншу ціну, то повинна була узгодити це з його власником.

Чинне судове рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 55860,00 грн зазначених у договорі купівлі-продажу коштів, за які був проданий будинок, вказує на те, що правові наслідки у вигляді зустрічного грошового задоволення за проданий товар для продавця не настали. На це вказують і дії відповідачів, які не надають докази щодо реального розрахунку за будинок. Ці обставини свідчать про зловмисну домовленість відповідачів з приводу відчуження будинку та з метою безкарного привласнення ОСОБА_4 належних позивачу грошей.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Бряник М.М., вказують на її необґрунтованість, просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначають, зокрема, що підстав для визнання недійсною виданої позивачем довіреності немає і така містить усі необхідні для продажу будинку повноваження повіреного. Крім того, посилання позивача на безоплатність договору купівлі-продажу будинку не може бути підставою для визнання його недійсним за правилами ст. 232 ЦК України, а з позовом про стягнення безпідставно набутих ОСОБА_4 коштів ОСОБА_1 вже звертався до суду і такі кошти на його користь стягнуті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача ОСОБА_1 адвоката Марича І.Ю., який апеляцію не визнав, відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 адвоката Бряника М.М., який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо правочинів у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правомірність правочину презюмується (ст. 202 ч. 1, ст. 204 ЦК України).

Встановлено, що на підставі договору від 14.01.2004, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчак М.Т. за реєстровим № 2-38, ОСОБА_1 отримав у дар від ОСОБА_8 однокімнатний житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 6).

09.01.2014 ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_4 зі строком дії до 09.01.2016, що її посвідчила приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Русин Н.І. за реєстровим № 113, якою відповідно до укладеного в усній формі договору доручення уповноважив ОСОБА_4 оформити документи, отримати на продати належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 , для чого надав їй право діяти від його імені та в його інтересах, в тому числі, підписати договір купівлі продажу, визначати ціну продажу та інші істотні умови продажу згідно їхніх домовленостей, отримати кошти за відчужений будинок, узгоджувати всі питання, які можуть виникнути в процесі реалізації довіреності, підписуватися за нього (а.с. 7).

Своїм правом укласти в письмовій формі договір доручення та/або зазначити в довіреності конкретні умови продажу будинку (зокрема, ціну продажу), визначити істотні параметри та умови відчуження будинку, встановити порядок оплати проданого, порядок передачі виручених коштів, відповідні обмеження для повіреного тощо довіритель ОСОБА_1 не скористався. Доказів визначення позивачем повіреному конкретної продажної ціни будинку, як про це він зазначає серед підстав позову, у справі немає, зокрема, в довіреності про це не йдеться.

Позивач не надав суду жодних доказів невідповідності виданої довіреності його волі та вимогам закону на момент вчинення цього правочину: довіреність вчинена в нотаріальній формі, її зміст відповідає встановленим для такого правочину вимогам закону та не вказує на жодні вади волі довірителя, довіритель уповноважив повіреного діяти від його імені самостійно узгоджуючи всі необхідні питання щодо продажу будинку. Посилання на те, що в довіреності не був зазначений обов`язок повіреного передати довірителю виручені від продажу будинку кошти не має значення в контексті питання про чинність довіреності, оскільки вказівка на таку дію не передбачається змістом цього правочину, не є обов`язковою для нього, а випливає з суті відносин між довірителем і повіреним та з вимог закону щодо договору доручення та щодо добросовісності учасників цивільних відносин (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 11 ч. 1, ст. 13 ч. 1, ст. 14 ч. 1, ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 244 ч. 1, ст. 1000, ст. 1006 ч. 1 п. 3 та інші норми ЦК України).

Таким чином, довіреність була видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 з дотриманням вимог ст.ст. 202, 203, 209, ст. 245 ч. 1 та інших норм ЦК України. Оскільки підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог закону в момент вчинення правочину (ст. 215 ч. 1 ЦК України), обставини, що виникли після вчинення правочину (видачі довіреності), зокрема, неналежне виконання своїх обов`язків повіреним, не можуть слугувати підставами для визнання цього правочину недійсним. У разі наявності таких обставин відповідний спір вирішується в площині реалізації, виконання цивільних прав і обов`язків, що виникли з правочину, відповідальності за їх неналежне виконання тощо.

Відтак, суд першої інстанції не мав підстав для визнання вищевказаної довіреності недійсною за пред`явленим позовом і правильно відмовив у цьому.

07.11.2015 ОСОБА_4 діючи на підставі довіреності від 09.01.2014 від імені та в інтересах ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку, що був посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Русин Н.І. за реєстровим № 7106 (а.с. 8). Згідно з договором, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :04:009: 0207 , при цьому, продаж був вчинений за 55860,00 грн, які продавець в особі представника одержав від покупця до підписання договору.

У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору, посвідченого 04.07.2016 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гримутом П.В. за реєстровим № 649, подарувала 1/2 частку у праві власності на вказаний будинок ОСОБА_3 , відповідні права на будинок зареєстровані (а.с. 9-11).

Отже, договори відчуження житлового будинку потягли відповідні правові наслідки, продаж відбувся за 55860,00 грн, що їх повірений ОСОБА_4 отримав. За цих умов, пред`явлення позову з тих підстав, що договір купівлі-продажу будинку від 07.11.2015 був лише формальним, а відчуження будинку відбулося безоплатно, необґрунтоване, ці підстави позову не знайшли підтвердження відповідними доказами. Міркування представника позивача в апеляційному суді про те, що під безоплатністю відчуження будинку малося на увазі неотримання ОСОБА_1 коштів, по-перше, не відповідає дійсному формулюванню підстав позову та його обґрунтуванню, по-друге, не відповідає дійсним обставинам, оскільки розрахунок мав місце, по-третє, обставини щодо неналежного розрахунку повіреного з довірителем не стосуються власне дійсності відповідного правочину.

Претензією від 10.01.2017, яку ОСОБА_4 отримала 13.01.2017, ОСОБА_1 зажадав від неї негайної передачі 15000,00 дол. США, що їх, як стверджував позивач, вона отримала від ОСОБА_2 в оплату проданого будинку (а.с. 15). Утім, у справі немає доказів продажу будинку за 15000,00 дол. США та здійснення розрахунку за договором купівлі-продажу в іноземній валюті. Під час апеляційного розгляду справи представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Бряник М.М. категорично заперечив наявність у неї розписки ОСОБА_4 або іншого документа щодо сплати за куплений будинок 15000,00 дол. США.

Розрахунок за договором купівлі-продажу будинку проведений у гривнях за ціною, визначеною в законному платіжному засобі за розрахунками на території України - грошовій одиниці України гривні (ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України). У справі відсутні будь-які докази, які б могли слугувати підставами для висновку про наявність у сторін договору купівлі-продажу права для здійснення відповідно до закону (ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК України, ст. 2 ч. 2, ст. 5 ч. 2 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю») розрахунків за договором в іноземній валюті (зокрема, в доларах США) та про фактичне здійснення таких розрахунків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Факт оплати покупцем придбаного за договором купівлі-продажу від 07.11.2015 майна, тобто, факт виконання ним вимог ст.ст. 526, 655, ст. 692 ч.ч. 1, 2 ЦК України, зафіксований договором, який одночасно є й підтвердженням продавцем прийняття повного виконання зобов`язання та розрахунку в гривні, підтвердженого письмовим документом (ст. 545 ч. 1, ст. 1087 ч. 1 ЦК України), а, отже, є належним, допустимим, достовірним і достатнім письмовим доказом, підписаним обома сторонами (ст.ст. 76-80, 95 ЦПК України).

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (ст. 218 ч. 1 абз. 2 ЦК України). За змістом цих положень закону, які встановлюють загальне правило, не можуть доводитися свідченнями свідків як заперечення факту вчинення правочину, оспорювання окремих його частин, так і виконання зобов`язань, що виникли з правочину, оскільки можливість допуску показань свідків як засобу доказування факту вчинення правочину чи виконання зобов`язань за ним у відповідних випадках визначається нормами ЦК України прямо і договір купівлі-продажу нерухомого майна до цих випадків (винятків) не належить.

Показання свідка ОСОБА_7 , який не був учасником відповідного правочину і попри повідомлення певних обставин стосовно своїх майнових (грошових) відносин із позивачем ОСОБА_1 і відповідачкою ОСОБА_4 свідчив про розрахунок за продаж будинку в іноземній валюті зі слів третіх осіб, не можуть бути визнані належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом щодо відповідних фактів і обставин. Ці показання не спростовують змісту договору і, крім того, оцінюються в контексті вимог закону щодо недопустимості за загальним правилом розрахунку в іноземній валюті під час вчинення згаданого правочину.

Як випливає з вимог закону та з суті спірних правовідносин, шляхом показань свідка щодо відповідних фактів і обставин не можуть бути спростовані, заперечені належно укладений і обов`язковий для виконання договір, яким врегульовані відповідні майнові стосунки, та правовідносини, що правомірно виникли з цього договору. Установленим процесуальним порядком належність, допустимість, достовірність і достатність письмового договору як доказу щодо факту розрахунку між його сторонами, що повинен підтверджуватися письмово, не спростована, усна заява вказаного свідка про розрахунок в іноземній валюті за наявності такого не спростованого письмового доказу не може мати над ним переваги і не може братися до уваги. Протилежне суперечить закону, порушує презумпцію правомірності правочину, принципи правової визначеності, сталості, стабільності цивільних, зокрема, договірних і майнових, правовідносин, а також суперечить правилам доказування в цивільному процесі.

Насамкінець щодо цих доводів апеляційної скарги колегія суддів відзначає, що валюта розрахунку за договором купівлі-продажу будинку та обставини розрахунку із використанням іноземної валюти не слугували підставами позову, що вже само по собі виключає можливість задоволення апеляції з таких підстав (ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Факти продажу будинку за 55860,00 грн та водночас неналежного виконання повіреним ОСОБА_4 обов`язку передати довірителю ОСОБА_1 виручені від продажу кошти встановлені й постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 12.07.2018 у справі № 307/790/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів (а.с. 139-140). Суд встановив, зокрема, що докази отримання ОСОБА_4 коштів (359640,00 грн) понад указані в договорі 55860,00 грн відсутні, а вказані в договорі кошти, які не були передані довірителю ОСОБА_1 , суд стягнув на його користь як безпідставно набуті ОСОБА_4 . Відповідні обставини враховуються за правилами ст. 82 ч. 4 ЦПК України).

Беручи до уваги викладене, слід констатувати, що ОСОБА_4 укладаючи від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу від 07.11.2015 із ОСОБА_2 діяла на підставі чинної довіреності ОСОБА_1 , в межах наданих їй повноважень, узгоджуючи, зокрема, всі питання продажу будинку включно з ціною продажу. За відсутності доказів про пряму вказівку позивача щодо ціни продажу будинку чи про відповідні обмеження повіреного немає підстав для твердження про порушення повіреним майнових прав позивача зафіксованими в договорі умовами продажу будинку.

Відповідно до ст. 232 ч. 1 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Предметом доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України) у відповідному спорі є наявність умислу в діях представника, коли він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Оцінивши правові позиції та доводи сторін, наявні в справі матеріали і докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позову. Розпорядившись своїми цивільними і процесуальними правами на власний розсуд, позивач уповноважив повіреного укласти договір купівлі продажу будинку із наданням повіреному відповідних повноважень та можливості діяти в широких межах на свій розсуд, а під час розгляду справи судом не довів установленим процесуальним порядком факту зловмисної домовленості представника ОСОБА_4 з покупцем ОСОБА_2 . Доводи позивача та його міркування з цього приводу мають характер недопустимих у доказуванні припущень (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Окрім цього, позивач пов`язав між собою послідовно вимоги позову, а довіреність, яка є самостійним правочином і була видана задовго до укладення договору купівлі-продажу, позивач безпідставно просив визнати недійсною саме внаслідок зловмисної домовленості його представника з покупцем будинку, яка, за його позицією, мала місце під час вчинення правочину щодо купівлі-продажу. Поза тим, визнання недійсною довіреності, коли б для цього були підстави, створювало б умови для визнання правочину недійсним у разі пред`явлення відповідного позову відмінні від тих, що передбачені ст. 232 ЦК України. Тож обрані позивачем конструкція позову та формулювання його вимог (ст. 13 ч.ч. 1, 3, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України) вже самі по собі виключали можливість його задоволення включно з похідною від двох перших вимог вимогою про визнання недійсним договору дарування від 04.07.2016.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка правильності по суті та законності судового рішення не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тячівського районного суду від 25 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 28 листопада 2019 року.

Судді