У х в а л а

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 456/149/19

провадження № 61-20497ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 на судові рішення у зазначеній справі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 11 квітня 2009 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. У зареєстрованому шлюбі у них народився вин ОСОБА_3 , 2011 року народження. Коли дитині було вісім місяців, ОСОБА_2 залишив сім`ю та переїхав до м. Стрий Львівської області на постійне проживання. 18 березня 2013 року шлюб між подружжям було розірвано.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року визначено місце проживання дитини разом з матір`ю. З урахуванням наявності у сина численних захворювань, він потребує дороговартісного лікування, а також оздоровлення та відпочинку за кордоном.

Однак, ОСОБА_2 упродовж 5 років відмовляється добровільно надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, внаслідок чого вона змушена звернутися до суду.

Вказувала, що для належного виконання материнського обов`язку, нею робиться все можливе, щоб оздоровити дитину за межами України, проте ОСОБА_2 своєю безпідставною бездіяльністю позбавляє її змоги це робити, чим завдає шкоди життю та здоров`ю дитини.

Крім того зазначала, що син перебуває на медичному обліку в Комунальному некомерційному підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва як дитина, яка часто хворіє та стан здоров`я якої потребує систематичного прийому лікарських засобів за призначенням лікарів. Дитина перебуває на диспансерному обліку: з 2013 року у фтизіатра поліклініки (відповідно до результатів реакції Манту) та 4 роки відвідувала спеціалізований дитячий садочок; з 2013 року в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у лікаря-ортопеда з діагнозом вальгусна деформація колінних суглобів, Д-залежний рахіт 2-го типу; з 2014 року у державній установі «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у лікаря-ортопеда з діагнозом Транзиторний синовіїт обох кульшових суглобів; з 2016 року у державній установі «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у лікаря-імунолога з діагнозом лейкопенія, зниження абсолютних показників клітинної ланки при збереженні відносних показників; імунна дисфункція; герпес 6, 7 типів.

За рекомендаціями лікарів дитина, потребує оздоровчого відпочинку на морі. Проте, батько дитини ігнорує не лише свої батьківські обов`язки щодо утримання дитини, а й не визнає самого факту існування у сина проблем зі здоров`ям.

Вказувала, що протягом 2014 - 2015 років з дитиною їздили відпочивати на море в Одеську область, проте, море в Україні у найкращий період (липень - серпень), коли син оздоровлювався, часто дуже холодне та брудне, непридатне для безпечного і належного купання і плавання для дитини. У час, коли дитині можна приймати сонячні ванни (ранок 6-7 година, вечір - після 17 години) - майже завжди прохолодно, відсутнє сонце та починаються сильні вітри. Зазначала, що дитині за станом його здоров`я потрібні саме плавання у морі та сонячні вигрівання.

Саме тому дитина потребує оздоровлення на морі за кордоном. Потреби сина в оздоровленні є постійними. Їх причина - генетичне і хронічні захворювання.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 06 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року рішення Стрийського міськрайонного суду від 06 червня 2018 року скасовано як незаконне.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , на час звернення, категорично відмовляється надати дозвіл дитині на тимчасовий виїзд за межі України, та й у разі надання ним нотаріально посвідченого дозволу у подальшому буде вчиняти реальні перешкоди аби відпочинок дитини не відбувся, тому вважала, що надання відповідного дозволу має відбуватись саме у судовому порядку.

Враховуючи вище викладене просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України (за кордон) громадянину України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_1 до турецької Республіки строком на 3 тижні у період з липня по серпень 2019 року для оздоровлення та відпочинку з обов`язковим поверненням до України без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2019 року у частині вирішення судом питання про судові витрати скасовано, й ухвалено нове рішення у цій частині, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрат на професійну правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 750 (шість тисяч сімсот п`ятдесят) грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить судове рішення апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Так, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заявленими є вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу та супроводу батька у частині вирішення судом питання про судові витрати.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому, зазначена справа не підлягає обов`язковому розгляду за правилами загального позовного провадження.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи, ураховуючи незмінність судової практики у цій категорії справ.

Доводи касаційної скарги по суті висновки суду попередньої інстанції не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95)5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням вище наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу та супроводу батька за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян