КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3688/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Топольський В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року у складі судді Юзькової О.Л. у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ФОП ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, обґрунтовуючи його тим, що 02 жовтня 2013 року між позивачем та ФОП ОСОБА_4 було підписано договір №1/ЮП-ФО про надання юридичних послуг. Відповідно до п.10.1 договору, останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печаткою виконавця та нотаріального посвідчення. Сторони домовились, що договір діє після його нотаріального посвідчення, проте таке посвідчення не відбулося. Зважаючи на такі обставини, договір не є укладеним, і не набрав чинності. Проте, 12 листопада 2014 року та 17 листопада 2014 року позивачем було помилково перераховано відповідачу грошові кошти у сумі 147300,00 грн. та 98780,00 грн. із посиланням на неукладений договір. Грошові кошти відповідачем повернуті не були, а тому позивач вважав, що відповідач їх набув без належної правової підстави.

Тому, позивач просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 246080,00 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вважає, що всі дії, що мали місце між позивачем та відповідачем здійснювалися на підставі усного договору та виданих на його виконання нотаріально посвідчених довіреностей від 14 травня 2008 року та від 14 травня 2011 року, а не на підставі спірного договору №1 ЮП-ФО. Вказує, що жодна з копій документів, наданих відповідачем та третьою особою, не містить посилання безпосередньо на договір №1/ЮП-ФО про надання юридичних послуг від 02 жовтня 2013 року. Вказує, що матеріали справи не містять актів щодо виконаних/наданих послуг.

ФОП ОСОБА_4 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що договір є сам по собі письмовим доказом, у якому сторони підтвердили факт надання відповідачем юридичних послуг. Вважає, що факт перерахування грошових коштів є фактом виконання ОСОБА_3 умов договору №1/ЮП-ФО про надання юридичних послуг від 02 жовтня 2013 року. Відповідач вказує, що складання акту наданих юридичних послуг за договором №1/ЮП-ФО про надання юридичних послуг від 02 жовтня 2013 року є неможливим, оскільки позивачем не у повному обсязі виконано зобов'язання щодо оплати юридичних послуг, що відповідає вимогам пункту 6.11. укладеного договору.

ОСОБА_5 відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надала.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що починаючи з 2011 року ФОП ОСОБА_4 здійснював представництво позивача у господарській справі, як це обумовлено спірним договором. Позивач ОСОБА_3 12 листопада 2014 року та 17 листопада 2014 року здійснив оплату наданих послуг. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторонами дійсно не було здійснено нотаріальне посвідчення договору №1/ЮП-ФО про надання юридичних послуг, однак підстави вважати його неукладеним, а отже і підстави для застосування з метою захисту прав позивача положення статей 1212 та 1213 ЦК України відсутні, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року №6-122цс14.

Встановлено, що 02 жовтня 2013 року між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, громадянином України ОСОБА_4 (виконавець) та громадянином України ОСОБА_3 (замовник) було підписано договір №1/ЮП-ФО про надання юридичних послуг (далі - Договір) (а.с.4-7 т.1).

У розділі 1 Договору сторони визначили юридичні та фактичні дії, здійснені сторонами до укладання договору, вказали, що на підставі попередньо укладеного між сторонами усного договору про надання юридичних послуг та виданих на його виконання нотаріально посвідчених довіреностей від 14 травня 2008 року та від 14 травня 2011 року виконавцем здійснено представництво інтересів замовника у господарській справі №17/343, яка розглядаласяпротягом 2008-2012 років угосподарських судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Предметом Договору (розділ 2) сторони визначили наступне: Замовник у порядку та на умовах, визначених цим договором, доручає виконавцю, а виконавець погоджується представляти інтереси замовника в судових органах України, органах державної виконавчої служби України з метою стягнення з ТОВ «Сканді ЛТД» та з ТОВ «Сканрок» заборгованості перед ОСОБА_3, яка утворилася внаслідок прийняття 08 жовтня 2007 року Загальними зборами учасників ТОВ «Сканді ЛТД» рішення про виключення ОСОБА_3 зі складу учасників ТОВ «Сканді ЛТД».

Наданням юридичних послуг за Договором сторони визначили фактичні та юридичні дії Виконавця, спрямовані на стягнення з боржників ТОВ «Сканді ЛТД» та/або ТОВ «Сканрок» заборгованості, і, при цьому,сторони домовилися, що погашення заборгованості може відбуватися як у добровільному, так і в примусовому порядку.

Також сторони договору визначилися з обв`язками як виконавця так і замовника.

У розділі 3 Договору зазначені обов'язки Виконавця, зокрема, представляти інтереси замовника при розгляді справи №17/343-66/113-2012 у Господарському суді міста Києва, при апеляційному перегляді справи №17/343-113-2012 та при перегляді справи у суді касаційної інстанції.

Усвою чергу замовник взяв на себе зобов`язання (розділ 4 договору), зокрема, своєчасно оплачувати послуги виконавцю в порядку та на умовах, визначених цим договором.

За надані послуги замовник зобов`язався сплатити виконавцю суми, визначені у п.5.1. договору, які є складовими частинами суми вартості послуг та разом складають загальну вартість послуг (Розділ 5 договору).

Порядок оплати сторони передбачили 6 Розділом договору та відповідальність за порушення договору його 7 Розділом.

Крім того, у п.10.1 Розділу 10 замовник та виконавець встановили, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання Сторонами, скріплення печаткою виконавця та нотаріального посвідчення.

12 листопада 2014 року та 17 листопада 2014 року ОСОБА_3 було перераховано грошові кошти у розмірі 147300,00 грн. та 98780,00 грн. відповідно, з посиланням на Договір (а.с.8,9 т.1).

03 березня 2017 року та 05 березня 2017 року ФОП ОСОБА_4 пропонував позивачу ОСОБА_3 з'явитися до нотаріальної контори для посвідчення раніше підписаного між ними Договору, що підтверджується копією електронного повідомлення №000002 та листом-повідомленням (а.с.48, 49, 50, 51 т.1).

З ухвали Господарського суду м. Києва від 28 жовтня 2014року (а.с.31 т.1), клопотань про ознайомлення з матеріалами справи від 30 жовтня 2013 року, 12 листопада 2014 року, 12 грудня 2013 року, 11 вересня 2014 року, клопотання про відкладення розгляду справи від 12 листопада 2014 року, клопотання про витребування доказів від 12 листопада 2014 року, клопотання про витребування технічного запису від 14 листопада 2014 року, клопотання про вручення судового рішення, листа від 09 липня 2015 року (а.с.18-71 т.2) вбачається, що ФОП ОСОБА_4 приймав участь у розгляді справи та надавав правову допомогу ОСОБА_3 у господарському суді з метою стягнення з ТОВ «Сканді ЛТД» та з ТОВ «Сканрок» заборгованості перед ОСОБА_3, яка утворилася внаслідок прийняття 08 жовтня 2007 року Загальними зборами учасників ТОВ «Сканді ЛТД» рішення про виключення ОСОБА_3 зі складу учасників ТОВ «Сканді ЛТД».

Суд апеляційної інстанції вважає, що зміст підписаного сторонами Договору свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо надання юридичних послуг, а тому суд першої інстанції правильно застосували положення статті 1212 ЦК України.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності будь-яких порушень прав ОСОБА_3 з боку ФОП ОСОБА_4, оскільки позивач не довів суду, що перерахування грошових коштів на користь позивача мали ознаки безпідставності.

Доводи апеляційної скарги про те, що всі дії, що мали місце між позивачем та відповідачем здійснювалися на підставі усного договору та виданих на його виконання нотаріально посвідчених довіреностей від 14 травня 2008 року та від 14 травня 2011 року, а не на підставі спірного договору №1 ЮП-ФО, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами (клопотаннями про ознайомлення з матеріалами справи, клопотанням про відкладення розгляду справи, клопотанням про витребування доказів, клопотанням про витребування технічного запису, клопотанням про вручення судового рішення, листом від 09 липня 2015 року) про виконання умов договору від 02 жовтня 2013 року№1 ЮП-ФО.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять актів щодо виконаних/наданих послуг у зв'язку з чим, не можливо вважати, що послуги з правової допомоги надавались, відхиляються апеляційним судом, оскільки факт надання юридичних послух засвідчується документами з яких убачається участь особи, яка надає правову допомогу, в судових засіданнях, складання цією особою документів в інтересах ОСОБА_3 та подання їх до відповідних органів. У свою чергу акти щодо виконаних/наданих послуг засвідчують узгоджену сторонами кількість виконаних/наданих послуг та їх вартість.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, вірно встановив обставини справи, і правильно вирішив питання щодо наслідків виконання сторонами договору.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «05» березня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко