КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Вовк С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Печерський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

19 червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення і просив встановити факт безперервного на законних підставах проживання його на території України з 23 лютого 2014 року по 06 червня 2019 року.

Заявник мотивував подану заяву тим, що пропри те, що його прийнято до громадянства його у 2015 році, він має міцний та ефективний зв`язок з Україною багато років поспіль.

26 липня 2017 року Президентом України ОСОБА_2 видано Указ № 196/2017, яким постановлено вважати ОСОБА_1 таким, що втратив громадянство України.

Заявник зазначає, що 12 лютого 2018 року невстановлені особи із застосуванням сили протиправно викрали його з території України, а органами прикордонної служби України заборонено заявнику в`їзд на територію України до 2021 року.

28 травня 2019 року Президентом України Зеленським В.О. видано Указ №329/2019, яким виключено положення про втрату заявником громадянства на підставі Указу №196/2017 від 26 липня 2017 року.

Як зазначається в заяві ОСОБА_1 , після скасування Указу він одразу повернувся на постійне місце проживання до України.

Заявник також вказує, що систематично через судові органи домагався відновлення права на перебування в Україні.

У зв`язку із викладеним та тим, що в майбутньому у заявника може з`явитись необхідність влаштування на посаду державної служби, кваліфікаційними вимогами до якої є проживання на території України більше 5 років, звернувся із вказаною заявою та просив встановити факт безперервного на законних підставах проживання його на території України з 23 лютого 2014 по 06 червня 2019 року..

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 було задоволено.

Встановлено факт безперервного на законних підставах проживання ОСОБА_1 на території України з 23 лютого 2014 року по 06 червня 2019 року.

Не погоджуючись із рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подано апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що у рішенні Печерського районного суду м.Києва від 21 червня 2019 року надано оцінку рішенням компетентного органу з питань громадянства України, що відповідно впливає на інтереси апелянта, оскільки саме на Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області покладено обов`язок з реалізації на території м.Києва та Київської області державної політики у сферах міграції, у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій осіб, проте як учасника (заінтересовану особу) апелянта залучено до участі у справі не було.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в своїй апеляційній скарзі наголошує, що заяви свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є показаннями свідків у розумінні норм ст.. 90ЦПК України, оскільки не містять підтвердження про попередження та обізнаність свідка із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань, та зазначені покази не містять відомостей перебування у визначений час у зазначених місцях. Також вказує, що зазначені заяви та договір позички житла від 23 лютого 2014 року не є належними та допустимими доказами у справі.

Апелянт зазначає, що заявником не надано підтвердження протиправності позбавлення його громадянства, а відповідно до посвідки на постійне проживання в Україні, ОСОБА_1 постійно проживав на території України лише з травня 2015 року, а з 05 лютого 2018 року по 28 травня 2019 року не мав правових підстав для проживання на території України, проте судом першої інстанції, на думку апелянта, взагалі не досліджувались відомості про місця проживання ОСОБА_1 та відомості щодо дат та підстав перетину кордону останнім.

Враховуючи вищевикладене, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту безперервного на законних підставах проживання ОСОБА_1 на території України з 23 лютого 2014 року по 06 червня 2019 року.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Котляр Ю.В. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі управління, та просили її задовольнити. При цьому вказувала на те, що суд першої інстанції, розглядаючи вказану справу, допустив порушення норм процесуального законодавства. Зокрема, судом не було перевірено повноваження зацікавленої особи зазначеної ОСОБА_1 - Печерського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на можливість представництва в суді, оскільки зазначений відділ не має статусу юридичної особи , а тому і не міг бути учасником вказаного судового процесу.

Також місцевий суд, розглядаючи подану заяву ОСОБА_1 та задовольнивши її належним чином не перевірив також і підстави звернення до суду із вказаною заявою. Так, звертаючись до суду із заявою ОСОБА_1 мотивував необхідність встановлення вказаного юридичного факту для подальшого влаштування на державну службу в Україні, однак Державна міграційна служба України не є органом до повноважень якого відноситься функція перевірки кваліфікаційних вимог для влаштування на роботу в державних органах.

Також представник підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо не доведеності взагалі заявником 5- ти річного терміну безперервного перебування на території України в період з 23 лютого 2014 року по 06 червня 2019 року, а тому вважає висновок місцевого щодо обґрунтованості та доведеності заявником обставин, викладених в заяві необґрунтованим та просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення заяви ОСОБА_1 без задоволення.

Заявник у справі та його представник ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Доказів щодо розірвання договору надання правової допомоги ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції не подали, а згідно до п. 3.1 вказаного договору термін дії укладеного договору до 31.12.2019 року. У зв`язку з викладеним апеляційний суд вважає, що заявник та його представник є належним чином повідомлені про розгляд вказаної справи 27.11.2019 року та не з`явилися до суду без поважних причин, тому суд, в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України провів розгляд вказаної справи у відсутність заявника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Котляр Ю.В., вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заявлених в суді першої інстанції та доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції розглядаючи подану ОСОБА_1 заяву та задовольняючи її мотивував свій висновок тим, що заявником доведено належними та допустимими доказами факт перебування його на території України в період з 23 лютого 2014 року по 06 червня 2019 року.

Однак, погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступного.

Так, відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в зазначеній справі не відповідає.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за умови, що такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" встановлено, що документом, який посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" 1991 року (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" 2001 року.

Стаття 8 цього Закону визначила, що особа, яка народилися або постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження або під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і така особа є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, реєструється громадянином України.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджено, зокрема, Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Як вбачається із матеріалів справи, заявника у справі Указом Президента України №301/2015 від 30 травня 2015 року ОСОБА_1 , 1967 року народження, уродженця Грузії прийнято до громадянства України, як особу, яка становить державний інтерес для України (а.с. 15). 07 липня 2016 року заявник отримав паспорт громадянина України (а.с.17).

26 липня 2017 року Указом Президента України №196/2017 ОСОБА_1 визнано таким, що втратив громадянство України (а.с.19).

28 травня 2019 року Указом Президента України № 329/2019 внесено зміни до Указу Президента України №196/2017 та виключено положення щодо втрати ОСОБА_1 громадянства України (а.с. 21).

Вище вказані обставини підтверджені відповідними письмовими доказами, є загальновідомі та не оспорювалися сторонами у справі.

Разом з тим звертаючись до суду із заявою про встановлення юридичного факту ОСОБА_1 мотивував дане звернення необхідністю встановлення такого факту для підтвердження кваліфікаційної вимоги -безперервного проживання на території України протягом останніх 5 років (а.с.5).

Однак, відповідно до «Положення про Державну міграційну службу України» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20 серпня 2014 року Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 3 вказаного Положення визначено основні завдання ДМС - реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Тобто вище вказаним нормативним актом на Державну міграційну служба не покладено обов`язку перевірки кваліфікаційних вимог кандидатів на заняття державної служби України, а тому залучення заявником Печерського районного відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як зацікавленої особи для в встановлення відповідного факту належним чином заявником не обґрунтовано.

Крім того, при зверненні до суду в порядку цивільного судочинства сторони мають дотримуватися, а суд, відповідно до статті 185 ЦПК України з урахуванням положень статей 175, 177 названого Кодексу, при відкритті провадження у справі має перевірити, у тому числі, як склад учасників справи згідно з вимогами ч.2 статті 48 та ч.4 ст.294 ЦПК України, так і повноваження представників, відповідно до параграфу 2 глави 4 розділу І ЦПК України.

У разі, якщо представником у справі виступає відповідний орган влади щодо наявності в нього статусу юридичної особи.

Приймаючи до розгляду заяву ОСОБА_1 в якій зацікавленою особою зазначено Печерський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, суд першої інстанції не перевірив чи має вказаний відділ статус юридичної особи, а також чи входить до його повноважень вирішення питання про встановлення факту щодо якого звернувся заявник.

Як встановлено при апеляційному розгляді справи відповідно до Постанови КМУ № 732 від 12 вересня 2018 року «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що саме Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичною особою публічного права, а тому вимоги щодо розгляду вказаної справи за участю їх структурного підрозділу порушують їх права.

Перевіряючи доводи апелянта щодо не доведення заявником факту постійного безперервного проживання на території України протягом 5 років з з 23 лютого 2014 року по 06 червня 2019 року, то колегія суддів вважає вказані доводи обґрунтованими, оскільки надані заявником докази : заяви свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_10 не можуть бути визнанні допустимими доказами в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, оскільки зазначені свідки належним чином не попереджувалися щодо кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві показання, дані пояснення містяться в копіях, не посвідченими судом.

Інші докази також не підтверджують зазначений факт.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що заявник лише у травні 2015 року був прийнятий до громадянства України та проживав на території України до 12 лютого 2018 року. В період з 12 лютого 2018 року по 28 травня 2019 року заявник на території України не проживав у зв`язку з ухваленням начальником відділу Мостиського прикордонного загону Львівської області постанови про заборону в`їзду в Україну. Законність вказаної постанови підтверджена ухваленими у справі судовими рішеннями, в тому числі і постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 липня 2019 року.

З врахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що включення судом першої інстанції вище вказаного періоду до часу постійного перебування заявника на території України є помилковим.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та не доведенність заявником обставин та вимог, викладених ним у заяві про встановлення факту безперервного проживання на території України в період з 23 лютого 2014 року по 06 червня 2019 року.

Згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального законодавства та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні вказаного спору неправильно застосовано норми матеріального права та порушено вимоги процесуального законодавства, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухвалення у вказаній справі нового судового рішення про відмову у задоволенні поданої заяви.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою апелянт - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 576,30 грн. (а.с.134), а тому вказані витрати підлягають стягненню з заявника у справі.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 рокускасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Печерський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (юр. адр. 02152 м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ) судові витрати в розмірі 576,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Мотивований текст постанови виготовлено 29 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв