ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року

м.Суми

Справа №591/4955/18

Номер провадження 22-ц/816/89/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собина О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2018 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 18 жовтня 2018 року,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

22 серпня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 03 липня 2015 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 09 липня 2018 року утворився борг на загальну суму 29315,24 грн, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 4471,12 грн та 264,30 грн судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати в частині незадоволених вимог про стягнення зазначених у позові процентів за користування кредитом, пені і штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що кредитні правовідносини між сторонами виникли шляхом підписання позичальницею анкети-заяви та надання згоди на запропоновані банком умови кредитування, тобто, шляхом укладення договору приєднання, який є публічним. При цьому, відсутність підпису ОСОБА_1 в Умовах і Правилах надання банківських послуг в Приватбанку, в яких містяться умови кредитування, не свідчить про те, що відповідач не була ознайомлена з ними. Отже, законних підстав для нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом за ставкою Національного банку України, про що позивач не просив, а також відмови у задоволенні вимог про стягнення пені і штрафу, суд першої інстанції не мав.

В частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту судове рішення не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 03 липня 2015 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 8).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилась, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що була ознайомлена і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами банку, які були надані заявниці для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, як вбачається з анкети-заяви, заявницю було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку розміщені на офіційному сайті банку. ОСОБА_1 зобов'язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за кредитним договором № б/н від 03 липня 2015 року станом на 09 липня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 29315,24 грн, яка складається з 3042,40 грн заборгованості за кредитом, 1872 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 22528,69 грн пені, а також 500 грн фіксованої частини штрафу та 1372,15 грн його процентної складової (а.с. 7).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір від 03 липня 2015 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений і остання має обов'язок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування коштами. Проте, як вказав суд першої інстанції, враховуючи, що умовами укладеного договору розмір процентів за користування кредитом, пеня та штраф не були передбачені, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку, а також Тарифи банку позичальниця не підписувала й оригінали цих документів банк відповідачці не передавав, тому суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення пені і штрафу, а стосовно стягнення боргу по процентам, то суд виходив з передбаченого ч. 1 ст. 1054 ЦК України обов'язку позичальниці сплачувати банку проценти за користування кредитом за обліковою ставкою Національного банку України, які визначив у розмірі 1428,72 грн.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача боргу по тілу кредиту у сумі 3042,40 грн заявник апеляційної скарги не оскаржує.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальницею.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1, підписавши 03 липня 2015 року анкету-заяву, приєдналась до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також погодилась на запропоновані банком умови використання кредитних коштів.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги в частині права банку на стягнення процентів за користування кредитом, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг в Приватбанку, які подані останнім разом з позовом, не підписані відповідачем.

Проте, суд першої інстанції не врахував, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З наданого заявником апеляційної скарги наказу № 906 СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» від 06 березня 2010 року вбачається, що додана до позовної заяви редакція Умов та Правил надання банківських послуг є саме тими умовами кредитного договору, які діяли на день підписання ОСОБА_1 анкети-заяви, тобто, станом на 03 липня 2015 року (а.с. 106-107).

Крім того, факт використання позичальницею кредитних коштів підтверджується випискою по кредитній картці ОСОБА_1 № НОМЕР_2 за період з 03 липня 2015 року по 09 грудня 2018 року, з якої вбачається, що 06 травня 2016 року позичальниця використала 4992 грн кредитних коштів, а повернула банку лише 1949,60 грн (11 липня 2016 року у сумі 249,60 грн та 10 лютого 2017 року у сумі 1700 грн).

Отже, після часткового повернення коштів залишок несплаченого боргу по тілу кредиту склав 3042,40 грн (4992 - 1949,60).

Використавши 06 травня 2016 року кредитні кошти, позичальниця погодилась з встановленою банком на момент підписання анкети-заяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні 3,6 % щомісяця.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами першою-третьою ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

З викладеного вище вбачається, що ОСОБА_1 погодилась із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів, тобто, зі сплатою 3,6 % щомісяця за користування кредитом і при цьому факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальницею не оспорювались. Отже, на думку колегії суддів, договір відповідачем частково виконувався, а згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази стосовно того, що кредитний договір № б/н від 03 липня 2015 року діяв за межами строку кредитної заборгованості, яка визначена позивачем станом на 09 липня 2018 року, тому за весь спірний період банк правильно нараховував плату за користування кредитними коштами, виходячи з обумовленої сторонами договору процентної ставки на рівні 3,6%.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 3,6 % щомісяця за період з 06 травня 2016 року по 09 липня 2018 року у сумі 1872 грн, тому ці вимоги підлягають задоволенню, а рішення суду в цій частині щодо вирішення вказаного питання, відповідно, необхідно скасувати.

Стосовно вирішених позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з п. 1.1.5.20 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого, згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», складає 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій (а.с. 9, 15).

У п. 2.1.1.12.б.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачене право банку нараховувати та обов'язок позичальника сплачувати пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, яка, згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», списується у день списання процентів і розраховується наступним чином: 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн щоразу коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. У випадку виникнення прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн другий місяць і більше, тому пеня нараховується як 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн (а.с. 9, 21).

Отже, умовами укладеного сторонами 03 липня 2015 року кредитного договору передбачено застосування пені і штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу на загальну суму 1872,15 грн слід скасувати та частково задовольнити ці вимоги, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 745,72 грн (500 грн + 5% від (3042,40 грн заборгованості по кредиту + 1872 грн боргу по процентам за користування кредитом).

Що стосується рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача пені, то колегія суддів погоджується з ним в зазначеній частині, не допускаючи, тим самим, подвійної відповідальності, тому апеляційна скарга стосовно зазначеного задоволенню не підлягає.

Таким чином, приймаючи до уваги, що вирішивши питання про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, виходячи із ставки Національного банку України, а також відмовивши у стягненні штрафу, суд першої інстанції, тим самим, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому заочне рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 1872 грн та 745,72 грн штрафу. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5660,12 грн (3042,40 грн боргу по тілу кредиту + 1872 грн боргу по процентам за користування кредитом + 745,72 грн штрафу) заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене заочне рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню в зазначеній вище частині, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з чим заочне рішення суду першої інстанції в частині розміру судових витрат необхідно змінити.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 19 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України сплачені АТ КБ «Приватбанк» судові витрати в суді першої інстанції у сумі 334,72 грн судового збору (19 % від 1762 грн), а не 264,30 грн, як вказав суд першої інстанції, та в апеляційному суді - у сумі 502,17 грн (19 % від 2643 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок ОСОБА_1

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) заборгованість за кредитом в сумі 3042 грн 40 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами в сумі 1872 грн 00 коп. та штраф у сумі 745 грн 72 коп., а усього 5660 грн 12 коп.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» 334 грн 72 коп. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 502 грн 17 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 16 січня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

Т. А. Левченко