Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 238/1579/13-ц

провадження № 61-23592св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Новоазовського районного суду Донецької області у складі судді Безрук Т. В. від 22 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Попової С. А., Ігнатоля Т. Г., Лоленко А. В., від 31 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 22 березня 2008 року між ним та його сином - ОСОБА_5, укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1

Зазначав, що договір дарування укладено під психологічним тиском відповідача, у зв'язку з хворобливим станом здоров'я, внаслідок перенесених у 2003, 2005, 2008 роках ішемічних інсультів, він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просив суд поновити строк позовної давності, що пропущений ним з поважних причин, та на підставі частини першої статті 225, частини першої статті 231 ЦК України визнати недійним договір дарування від 22 березня 2008 року.

Ухвалою Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених статтею 231 ЦК України, за заявою позивача, залишено без розгляду.

Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 22 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 653.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для визнання договору дарування житлового будинку, укладеного між сторонами, недійсним відповідно до статті 225 ЦК України що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема, висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 29 квітня 2014 року, яким встановлено, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З урахуванням стану здоров'я ОСОБА_4, наявності у нього ряду хронічних захворювань та періодичне перебування на лікуванні, суд відповідно до частини п'ятої статті 267 ЦК України дійшов висновку, що строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин, тому його порушене право підлягає захисту.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 03 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 03 червня 2015 року скасовано. Справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши також, що експертним висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи, проведеної 27 березня 2013 року Обласним центром судово-психіатричної експертизи (Акт № 156а), не зроблено однозначного висновку про абсолютну здатність або нездатність позивача розуміти значення своїх дій та можливість керувати ними при укладенні оспорюваного договору. Проте висновки амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 29 квітня 2014 року про те, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними суд першої інстанції оцінив належним чином відповідно до вимог процесуального законодавства.

У червні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що судами при розгляді справи проігноровано норми статті 727 ЦК України щодо підстав розірвання договору дарування та до спірних правовідносин застосовано загальні норми визнання правочину недійсним, передбачені статтями 203, 215-225 ЦК України.

Також суди не застосували норми статті 728 ЦК України, якою встановлено строк позовної давності в один рік до вимог про розірвання договору дарування.

При цьому суди дійшли помилкового висновку щодо наявності у ОСОБА_4 підстав для пропуску позовної давності у п'ять років унаслідок періодичного перебування на лікарняному.

Крім того, як зазначено у позовній заяві 05 вересня 2011 року, ОСОБА_4 звертався суду з позовною заявою до нього, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування від 22 березня 2008 року. Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 06 лютого 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 квітня 2012 року рішення районного суду від 06 лютого 2012 року скасовано та відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 Таким чином, відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду ОСОБА_4 з цією позовною заявою, а судами у порушення вимог процесуального права не застосовано наслідки пропуску позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Судами не враховано його пояснення про те, що в основу проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 65 від 29 квітня 2014 року крім медичних довідок, які не містять відомостей про психічний стан здоров'я ОСОБА_4 та наявність у нього психічного захворювання, покладено показання свідків. Не звернуто уваги судами на той факт, що голова експерної комісії ОСОБА_8, яким проведено судову-психіатричну експертизу № 65 від 29 квітня 2014 року, пояснював, що при наданні висновку комісія враховувала матеріали справи, показання свідків, а також обставини знаходження на лікуванні ОСОБА_4 в ОКПЛ м. Донецька, що мали місце у 2013 році.

При цьому в ухвалі Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року судом помилково зроблені висновки щодо відсутності в акті амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 27 березня 2013 року однозначного висновку про абсолютну здатність чи нездатність позивача розуміти значення своїх дій та керувати ними при укладанні оспорюванного договору.

Також судами не досліджений наявний в матеріалах справи висновок фахівця ОСОБА_9, яким проведено наукову оцінку акта амбулаторної судової експертизи № 156а від 27 березня 2013 року та акта амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 65 від 29 квітня 2014 року, за яким перший висновок є науково обгрунтованим, а останній - ні.

Отже, у справі є дві експертизи відносно однієї людини з різними висновками щодо стану здоров'я особи у один період часу. У зв'язку з цим, при розгляді апеляційної скарги ним у судовому засіданні було заявлено клопотання про проведення повторної судово-психіатричної експертизи для з'ясування дійсного стану здоров'я позивача на час укладання ним правочину, але судом відмовлено у задоволені його клопотання про призначення експертизи, однак ухвали суду про це матеріали справи не містять.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2018 року направлено до Приазовського районного суду Запорізької області копії матеріалів касаційного провадження № 61-23592ск18 у справі № 238/1579/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним для відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2018 року справу № 238/1579/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним не відновлено, оскільки не втрачено.

24 вересня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 22 березня 2008 року між сторонами укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за № 653, згідно з яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці Сєдовської селищної ради Новоазовського району Донецької області (а.с. 108 т. 1).

Згідно з випискою з амбулаторної карти на ім'я ОСОБА_4 у останнього діагностуються наслідки перенесених повторних ішемічних інсультів в басейні ЛCMA 2003-2005-2008 роках, у вигляді легкого правостороннього гемипарезу, афатичних розладів, транзиторно ішемічні атаки в басейні ЛСМА 2-3 рази на тиждень. В 2005 році у хворого повторно розвивається ішемічний інсульт в басейні ЛСМА, внаслідок якого залишається стійкий неврологічний дефект у вигляді порушення речі, правостороннього гемипарезу. Хворий неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні за місцем проживання, в терапевтичному відділенні ІНВХ м. Донецька, неврологічному відділенні MЛ № 5 м. Маріуполя, наглядався у невропатолога та терапевта, постійно вживає медикаменти. Не зважаючи на лікування, стан хворого погіршився у січні 2008 року, приєднались приходящі порушення мозкового кровообігу в системі МА, під час яких з'явились різка слабкість в правій половині тіла, повна відсутність речі, різкий головний біль. Приступи повторились 2-3 рази на тиждень. На МРТ головного мозку: ознаки перенесених раніше лакунарних інфарктів в ВББ та ЛСМА (а.с. 12 т. 1).

У виписці з історії хвороби на ім'я ОСОБА_4 зазначено, що з 22 серпня 2005 року по 9 вересня 2005 року останній перебував на стаціонарному лікуванні в ІНВХ ім. Гусака АМН України м. Донецька в ангіоневрологічному відділені. Після проведеного лікування встановлений діагноз «Ішемічний інфаркт мозку в лівому басейні ЛCMA з легким правостороннім геміпарезом, помірно вираженої моторної афазії, змішаного бульварного синдрому 3 ст., атеросклеротичного стенозу, ГХ 3 ст., атеросклеротичний кардіосклероз СНІ, безболісна ішемія міокарду» (а.с. 13 т. 1).

Відповідно до акта № 156 амбулаторної судово-психіатричної експертизи Обласного центру судово-психіатричної експертизи м. Донецьк від 27 березня 2013 року, проведеної по іншій справі, у період укладення договору дарування 22 березня 2008 року ОСОБА_4 виявляв органічне ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесених інсультів в 2003, 2005, 2008 роках) церебрастенічний сіндром (органічне емоціонально - лабільний (анестичний) розлад), за психічним станом у період 22 березня 2008 року міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Згідно з висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи Комунальної установи «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської міської Ради» № 65 від 29 квітня 2014 року ОСОБА_4 у період підписання договору дарування (22 березня 2008 року) виявляв хронічний стійкий психічний розлад у формі мультиінфарктной деменції. У період часу (22 березня 2008 року) ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 98-102 т. 1).

У частині першій статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), вірно застосувавши положення частини першої статті 225 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки під час укладення договору дарування від 22 березня 2008 року ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами положень статті 728 ЦК України про позовну давність в один рік не заслуговують на увагу, оскільки ця норма застосовується до вимог про розірвання договору дарування, а ОСОБА_4 пред'явив до суду позов про визнання договору дарування недійсним.

Інші доводи касаційної скарги є безпідставними, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 22 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк