ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7091/19 Справа № 189/1430/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городнича В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Покровська селищна рада Покровського району Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить домоволодіння по АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована ОСОБА_2 .

З 2017 року та на даний час відповідач в домоволодінні не проживає, ніякої участі в утриманні даного житла не приймає та ним не користується.

Вважає, що відсутність відповідача у будинку, що належіть їй на праві приватної власності, відсутність участі відповідача в утриманні даного житла, є безумовними підставами для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У зв`язку з вищезазначеним, просить суд визнати відповідача, ОСОБА_2 , особою, яка втратила право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття зазначеної особи з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду від 13 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач та відповідач ніколи спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків, а позивач, будучи власником квартири, лише надала можливість своєму сину тимчасово проживати в квартирі разом з відповідачем. Відповідач не є особою, що вказана в статті 3 СК України, статті 64 ЖК УРСР, а тому застосування судом вказаних норм матеріального права є безпідставним.

Безпідставним та незаконним є застосування судом норм частини четвертої статті 156 ЖК УРСР з посиланням на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням, оскільки, відповідач не є членом сім`ї позивача, а була дружиною сина власника квартири, з яким розірвала шлюб на підставі рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року, за змістом якого прямо встановлений факт непроживання відповідача за адресою реєстрації саме з 28 серпня 2017 року, отже суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалася.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу ВСС № 740802 від 02 серпня 2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Головко Н.В., є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, з 04 травня 2006 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 29).

Відповідно до домової книги для приписки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 в будинку зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 10-11).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом сільської ради Булах О.П. , в присутності членів комісії сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , виявлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично за вказаною адресою не проживає з 28 серпня 2017 року (а. с. 12).

Надаючи оцінку акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 03 вересня 2018 року щодо факту непроживання відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що даний акт не є належним доказом, оскільки факт непроживання відповідача по цій адресі з 28 серпня 2017 року не встановлений достеменно, а зазначений зі слів господаря будинку - позивача, як пояснила в судовому засіданні сама позивач, і не підтверджується жодними іншими доказами.

Даний акт не містить в собі достовірних даних щодо строку відсутності відповідача у будинку, а також не містить інформації щодо причин непроживання відповідача в будинку.

Згідно копії рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2018 року, яке набрало чинності 13 грудня 2018 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Отже, на момент звернення до суду ОСОБА_2 була невісткою позивача і, виходячи з того, що зареєстрована у будинку, членом сім`ї власника будинку.

В судовому засіданні першої інстанції також встановлено, що відповідач не зареєстрована за будь-якою іншою адресою, не має власного житла.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд першої інстанції керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст.29, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст.64, 71, 72, 156 ЖК УРСР, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам у справі та нормам чинного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У силу статей 71, 72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується в судовому порядку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування на житлове приміщення з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним домоволодінням.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно невірного висновку суду про відмову у задоволенні позову, оскільки рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року прямо встановлений факт непроживання відповідача за адресою реєстрації саме з 28 серпня 2017 року, правового значення для вирішення даної справи не мають, оскільки висновків суду не спростовують, адже вищезазначені дані встановлено зі слів сина позивача ОСОБА_3 , як позивача у справі, тому фактично зводяться до викладення та аналізу обставин справи через призму його власних інтересів.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона та відповідач ніколи спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків, а позивач, будучи власником будинку, лише надала можливість своєму сину тимчасово проживати в будинку разом з відповідачем, та у зв`язку із розірванням шлюбу з її сином остання не є членом сім`ї позивача, спростовуються порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР та положень статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є колишнім членом сім`ї позивача, як власника будинку, оскільки вселилася та зареєстрована у спірному будинку за згодою власника, після укладення шлюбу з її сином, тобто як члени сім`ї власника житла.

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц (провадження № 61-28757св18).

Доводи апеляційної скарги про незаконність реєстрації відповідача у спірному домоволодінні не заслуговують на увагу, оскільки реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Таким чином, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова