Справа № 466/6366/17 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/1206/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представників відповідача Бекерської О.І., Колодій Г.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року в складі судді Свірідової В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго", треті особи Західний офіс державної аудиторської служби України, Головне управління Держпраці у Львівській області про визнання дій неправомірними, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ЛМКП "Львівтеплоенерго", з участю третіх осіб Західний офіс державної аудиторської служби України, Головне управління Держпраці у Львівській області про визнання дій неправомірними, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 2002 року до 2017 року він працював у ЛМКП "Львівтеплоенерго". З липня 2006 року до 26 червня 2017 року, тобто до часу звільнення, позивач працював на посаді начальника зміни Теплоелектроцентралі №1 ЛМКП "Львівтеплоенерго".

Звертає увагу, що починаючи з 1 січня 2010 року по червень 2017 року відповідач ЛМКП "Львівтеплоенерго" здійснював позивачу розрахунок заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру його заробітної плати. Заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалася виходячи із розміру посадового окладу, згідно з діючими на підприємстві штатними розписами, що затверджені Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради. При цьому, відповідач не дотримувався умов Колективного договору ЛМКП "Львівтеплоенерго" на 2009-2010 роки, на 2012-2013 роки; Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України" та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки, Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднанням роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2010-2011 роки, Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднання роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2012-2014 роки, згідно з якими мінімальна тарифна ставка робітника І розряду встановлюється у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, а також, застосовується коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації), який становив в період з 1 січня 2010 року по квітень 2017 року 1,62.

Натомість, відповідачем самостійно встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати. Так, наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 року № 186 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.07.2010 року в розмірі 892,80 грн., наказом від 23.04.2012 року № 150 - 1 042,80 грн., наказом від 29.04.2013 року № 170 - 1106,40 грн., тобто без застосування коефіцієнтів співвідношень 1,2x1,62x2,77.

Наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30.04.2014 року № 176 та від 27.06.2014 року № 264 встановлено з 01.05.2014 року мінімальну тарифну ставку робітника І розряду в розмірі 1152,00 грн., а з 01.07.2014 року 1 204,80 грн., що менше розміру мінімальної заробітної плати, яка з 01.01.2014 року згідно з Законом України «Про державний бюджет на 2014 рік» становить 1218,00 грн.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 28.01.2019 року, просив визнати незаконними дії ЛМКП "Львівтеплоенерго" щодо недорахування та невиплати ОСОБА_1 належної йому частини заробітної плати за період з 1 січня 2010 року до моменту його звільнення, тобто до 26 червня 2017 року; стягнути з ЛМКП "Львівтеплоенерго" на користь ОСОБА_1 заборгованість з недорахованої та невиплаченої частини заробітної плати за період з 1 січня 2010 року до 26 червня 2017 року в розмірі 189444 грн. та інфляційні втрати, що виникли в зв"язку із порушенням термінів виплати частини доходів в розмірі 197255 грн., що в загальному розмірі становить 386699 грн.; стягнути з ЛМКП "Львівтеплоенерго" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. львова від 01 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними дії ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо недорахування та невиплати ОСОБА_1 належної йому частини заробітної плати за період з 01.01.2010 року до моменту його звільнення, тобто до 26 червня 2017 року.

Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість з недорахованої та невиплаченої частини заробітної плати за період з 01.01.2010 року до 26 червня 2017 року в розмірі 56624,50 грн. та компенсацію у зв`язку з порушенням термінів виплати частини доходів в розмірі 51975,64 грн., а всього 108600,14 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» в дохід держави судовий збір в розмірі 1086,00 гривень.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення таким, що прийняте при неповному врахуванні усіх обставин справи, що призвело до часткового задоволення позовних вимог.

На думку апелянта, суд першої інстанції з незрозумілих причин прийшов висновку, що лише умовами тарифної частини Територіальної угоди було передбачено відповідні формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), в той час як інші документи (Регіональна угода, Галузева угода) такої формули не містили, а тому, на думку суду, підлягає задоволенню не донарахована заробітна плата лише за період дії Територіальної угоди (2012-2014 роки).

Звертає увагу, що обидва коефіцієнти за професією, посадою та за підгалуззю та видами робіт, однаково передбачені в тарифних частинах як Регіональної (2010-2011 роки) так і Територіальної (2012-2014 роки) угод. Отже, ці коефіцієнти повинні були однаково застосовуватися, як за період з січня 2010 року по листопад 2012 року (період дії Регіональної угоди), так і в період з листопада 2012 року до моменту звільнення (період дії Територіальної угоди).

Таким чином, внаслідок часткового задоволення позовних вимог поивачу відмовлено в частині недонарахованої та невиплаченої заробітної плати на суму 132819,50 грн. 4,50), а також в частині компенсації у зв`язку із порушенням термінів виплати доходів 145279,36 грн. 5,64), а всього на загальну суму 278098,86 грн.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року в частині, що стосується відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення недонарахованої та невиплаченої частини заробітної плати в розмірі 278098,86 грн., ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції взяв до уваги поданий представником відповідача розрахунок посадового окладу за професією начальника зміни станції ТЕЦ-1 ОСОБА_1 з 01.01.2010р., з якого вбачається, що невиплачена заробітна плата позивачу ОСОБА_1 за період з 01.01.2010р. становить 56624,50грн., оскільки лише умовами тарифної частини Територіальної угоди було передбачено відповідні формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), в той час, як інші документи (Регіональна угода, Галузева угода) такої формули не містили. Крім цього, суд стягнув компенсацію втрати частини заробітної плати ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 51975,64 грн.

При цьому, суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідача, а також не наведено в судовому засіданні жодного аргументу та доказу в чому полягає завдана йому моральна шкода.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Згідно із ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) проводиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Згідно із ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, нагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності-з іншим уповноваженим на представництво трудовим коллективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюється власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Судом встановлено, що з 19.02.2002р. позивач ОСОБА_1 працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго», а 24.07.2006р. його було переведено на посаду начальника зміни Теплоелектроцентралі №1 ЛМКП «Львівтеплоенерго».

26.06.2017р. позивача ОСОБА_1 звільно з роботи за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 8).

Внутрішніми наказами по підприємству від 30.10.2009 року №198, від 21.07.2010 року №186, від 23.04.2012 року №150, від 29.04.2013 року №170, від 30.04.2014 року №176, від 27.06.2014 року №264 встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, на підставі якої проводилось нарахування заробітної плати працівникам підприємства, розмір якої був меншим від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Незаконність вказаних наказів підтверджена постановою Залізничного районного суду м.Львова від 14.11.2013 року (Справа №462/7893/13-п), якою директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, в тому числі за те, що при розробленні тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на підприємстві встановлено мінімальні годинні тарифні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Як вбачається із відповідей Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 17.03.2014р. № 02-1175/0 та від 02.06.2014р. №06-16/3740, проведеними перевірками стану додержання вимог законодавства про працю на ЛМКП «Львівтеплоенерго» виявлено ряд порушень, зокрема факти порушення вимоги п. 2.2. Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 рр., ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3. ст. 6 Закону України «Про оплату праці» - тобто при розроблені тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на Підприємстві встановлено мінімальні годинні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому, ніж встановлено Галузевою угодою на 2010-2012рр., та порушено вимоги ст.115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено проведення виплати заробітної плати не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, окрім цього, встановлене заниження розмірів окладів керівників, професіоналів, фахівців, службовців і робітників (т. 1 а.с.82-83, 86-88).

З копії наказу ЛМКП «Львівтеплоенерго» №186 від 21 липня 2010 року вбачається, що з 1 липня 2010 року мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду встановлено в розмірі 892,8 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 744 грн.), а ст. 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» передбачає, що мінімальна заробітна плата з 1 липня 2010 року становить 888 грн.

З копії наказу ЛМКП «Львівтеплоенерго» №150 від 23 квітня 2012 року вбачається, що мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 1 травня 2012 року встановлено в розмірі 1042,80 грн., а ст. 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» передбачено мінімальну заробітну плату станом на 1 травня 2012 рік - 1094 грн.

Наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» №170 від 29 квітня 2013 року стверджується, що мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 1 травня 2013 року встановлено в розмірі 1106,40 грн., а ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» передбачена мінімальна заробітна плата станом на 1 травня 2013 рік - 1147 грн.

Наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» №176 від 30 квітня 2014 року встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 1 травня 2014 року встановлено в розмірі 1152 грн., а з наказу №264 від 27 червня 2014 року - 1204,80 грн., а ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» передбачає, що мінімальна заробітна плата станом на травень 2014 року становила 1218 грн.

З копії наказу ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 40 від 2 лютого 2015 року вбачається, що мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 1 лютого 2015 року встановлено в розмірі 1376,40 грн., а з наказу №221 від 5 червня 2015 року - 1461,60 грн., і ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» передбачає, що мінімальна заробітна плата з січня 2015 року становила 1218 грн., а з 1 вересня 2015року - 1378 грн.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Цим Законом також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч. 3 ст. 8).

Згідно із абз. 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 14 цього Закону, договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Частиною 1 статті 15 цього Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Отже, встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов`язковим для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії угоди.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

05.04.2012 року конференцією трудового колективу ЛМКП «Львівтеплоенерго» прийнято колективний договір на 2012 2013 роки, пунктом 16.2 якого передбачено, що розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою (додатки №3).

У жовтні 2012 року укладено Територіальну угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки (а.с.133-136).

Як безспірно встановлено, що лише в цій Територіальній угоді (в додатках №1, №6 до тарифної частини угоди), сторонами визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, та формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців, за умовами яких місячна тарифна ставка розраховувалась, як мін.з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад, розраховувався за такою формулою: мін. з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді).

З огляду на те, що лише умовами Територіальної угоди передбачено відповідні формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), в той час, як інші нормативні акти локального характеру (регіональна угода, галузева угода, колективний договір) такої формули не містили, а відповідач при нарахуванні заробітної плати позивача цієї формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) для нього, як начальника зміни на підприємстві, не врахував, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення недонарахованої (невиплаченої) заробітної плати за період дії Територіальної угоди (01.11.2012 року) по день звільнення позивача з роботи в розмірі 56624,50 грн. та компенсація у зв`язку з порушенням термінів виплати частини доходів в розмірі 51975,64 грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

В свою чергу, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи.

Обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і шкодою.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій відповідача, відтак при недоведеності факту наявності такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі протии Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші протии Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглядаючи дану справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 листопада 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк