ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

03 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/7968/19

Апеляційне провадження № 22ск/4823/15/19

Чернігівський апеляційний суд у складі судді Бечка Є.М. розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 червня 2011 року, винесеного третейським суддею Нечай М.В., у справі №2307-13/88/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 червня 2011 року, винесеного третейським суддею Нечай М.В., у справі №2307-13/88/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим, що рішення третейського суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки справа не підвідомча третейському суду.

Проте, провадження у справі не може бути відкрите, а подана заява підлягає поверненню враховуючи наступне.

Відповідно ч.5 ст.454 ЦПК України заява про скасування рішення третейського суду подається протягом дев`яноста днів: 1) стороною, третьою особою в справі, розглянутій третейським судом, з дня прийняття рішення третейським судом; 2) особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, з дня, коли вони дізналися або могли дізнатися про прийняття рішення третейським судом. Згідно ч.7 даної статті заява, подана після закінчення строку, встановленого частинами п`ятою або шостою цієї статті, повертається.

Пунктом першим статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria»).

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, § 42)).

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Brumarescu v. Romania» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Системний аналіз положень ЦПК України і Закону України «Про третейські суди» дає підстави для висновку, що сторони третейського розгляду та особи, які не брали участь у справі, і третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, є різними суб`єктами у справах про оскарження рішень третейських судів. Якщо особа має статус позивача, відповідача або третьої особи у третейській справі, таке виключає можливість набуття нею статусу особи, яка не брала участі у справі. Ототожнення заявником застосованого у статті 454 ЦПК України і у статті 51 Законом України «Про третейські суди» поняття «особа, яка не брала участь у справі», із особою, яка є стороною третейського розгляду, проте не була присутня під час третейського розгляду справи, є помилковим.

З матеріалів третейської справи №2155-6/375/11, наданої на запит апеляційного суду, вбачається, що оскаржуване рішення постановлене третейським судом 14 червня 2011 року, відповідачка повідомлялась про розгляд справи та їй була направлення копія рішення за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 . Втім, конверти з повідомленнями суду було повернуто у зв`язку з закінченням терміну їх зберігання на пошті, про що свідчить відповідні повідомлення, яке міститься в матеріалах даної справи.

Вбачається, що з моменту ухвалення рішення судом пройшло більше восьми років.

В той же час вбачається, що Новозаводським районним судом м.Чернігова 27 березня 2012 року по справі №6-419/12 видано виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Втім клопотання про поновлення такого значного строку від ОСОБА_1 на адресу суду не надходило.

В той же час, строк, передбачений пунктом 1 частиною п`ятою статті 454 ЦПК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є безумовною підставою для повернення поданої заяви.

Враховуючи викладене, оскільки заявниця повідомлялася про третейський розгляд справи у визначеному на той час законом порядку, їй було направлено копію рішення, враховуючи, що рішення оскаржується зі спливом значного проміжку часу (через 8 років з дня ухвалення) та доводи заяви ОСОБА_1 про необхідність скасування рішення третейського суду зводяться до того, що вказана справа була непідвідомча третейському суду, разом із тим, вони не спростовують факту існування у заявниці кредитної заборгованості на час ухвалення рішення, тобто лише з процесуальних питань, а не по суті обґрунтованості чи необґрунтованості стягнення заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку про повернення заяви, оскільки вона подана після закінчення строку, встановленого ч.ч.5 та 6 цієї статті (ч.7 ст.454 ЦПК України).

Керуючись ч.1 ст.126, ч.ч.5, 7 ст.454 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 червня 2011 року, винесеного третейським суддею Нечай М.В., у справі №2155-6/375/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - повернути заявниці.

Оригінал заяви з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Копію заяви залишити в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів.

Повний текст ухвали складений 03 грудня 2019 року.

Суддя Є.М.Бечко