Єдиний унікальний номер 225/3593/18 Номер провадження 22-ц/804/534/19

Єдиний унікальний номер 225/3593/18
Номер провадження 22-ц/804/534/19
Головуючий у 1 інстанції Скиба М.М.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Санікової О.С., Соломахи Л.І.

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 225/3593/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по оплаті допомоги з тимчасової непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Торецьквугілля»,

на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року (суддя Скиба М.М.), ухваленого в приміщенні суду в м. Торецьк Донецької області, повний текст рішення складено 07 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по оплаті допомоги з тимчасової непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

27 серпня 2018 року ОСОБА_1 подана уточнена позовна заява.

Позов мотивовано тим, що позивач з 12 травня 2015 року працював на шахті ВП «Шахта Північна», що входить до складу ДП «Торецьквугілля» на посаді забійника на відбійних молотках 6 розряду. В грудні 2016 року він звільнений за переводом на ВП «Шахта «Центральна» забійником на відбійних молотках 6 розряду з повним робочим днем на підземній роботі. 10 січня 2017 року на ВП «Шахта «Центральна» з ним стався нещасний випадок, у зв`язку з чим він отримав травми, а тому у період роботи на шахті «Центральна» в січні, лютому, березні та квітні 2017 року перебував на лікарняних. Зазначив, що відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Порядку призначення, перерахунку та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, пов`язаною з нещасним випадком або професійним захворюванням на виробництві, призначається та виплачується страхувальником за місцем роботи потерпілого, де стався страховий випадок у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати.

30 червня 2017 року позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 2 ст. 40 КЗпП України, у звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоровя (наказ №100 від 03 липня 2017 року). В цей же день розрахунок за всіма належними позивачу виплатами при звільненні з ним не проведено. Фактично розрахунок здійснено відповідачем 20 вересня 2017 року без повної оплати листків непрацездатності за січень, лютий, березень та квітень 2017 року.

Просив стягнути з ДП «Торецьквугілля» на свою користь заборгованість по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) за січень, лютий, березень та квітень 2017 року, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01 липня 2018 року по день фактичного розрахунку (а.с. 1-2, 23-24).

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ДП «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по оплаті допомоги з тимчасової непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку про стягнення заборгованості по заробітній платі, задоволено частково.

В частині вимог стосовно стягнення з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 заборгованості по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) за 2017 рік - відмовлено.

Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 145112 гривень.

Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» судовий збір на користь держави у сумі 654 грн 07 коп.

В грудні 2018 року ДП «Торецьквугілля» подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 20 вересня 2017 року, тому позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з позовною заявою відповідно до частини 1 ст. 233 КЗпП України. Також зазначає, що пункт 3.3. розділу 3 Інструкції зі статистики заробітної плати визначає, що оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності - це передбаченні Конституцією України та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» соціальні гарантії та оплата роботодавцем перших пяти днів тимчасової непрацездатності працівника не тотожна поняттю «заробітна плата», тобто по своїй природі не є тією винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено застосування такого санкційного заходу як виплата працівникові середнього заробітку за час затримки лікарняних, а тому застосування норм ст. 117 КЗпП України, є безпідставним. Також зазначає, що згідно роз`яснень, викладених в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 108,114).

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 12 травня 2015 року працював на шахті ВП «Шахта «Північна», що входить до складу ДП «Торецьквугілля» на посаді забійника на відбійних молотках 6 розряду.

13 грудня 2016 року позивача було звільнено за переводом на ВП «Шахта «Центральна» за пунктом 5 ст. 36 КЗпП України (наказ № 211к від 13 грудня 2016 року) та 27 грудня 2016 року прийнято по переводу на посаду забійника 6 розряду підземний з повним робочим днем на підземній роботі та відбійних молотках (наказ № 62 від 26 грудня 2016 року).

З 30 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади на підставі пункту 2 ст. 40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності працівника виконуваній роботі за станом здоровя (наказ №100 від 03 липня 2017 року) (а.с. 7-8).

З 10 січня 2017 року по 26 квітня 2017 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному листі та йому були нараховані перші пять днів за рахунок коштів підприємства в сумі 1863 грн 30 коп. та виплачені згідно платіжного доручення № 349 від 07 листопада 2018 року в сумі 1500 грн 36 коп. за винятком обовязкових утримань, про що свідчить довідка, видана адміністрацією ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» (а.с. 74, 75).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення з ДП «Торецьквугілля» заборгованості по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) за січень, лютий, березень та квітень 2017 року не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем були нараховані перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства в розмірі 1863 грн 30 коп. та 07 листопада 2018 року під час розгляду справи виплачена заборгованість по лікарняним листкам за винятком обов`язкових утримань.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції послався на те, що відповідачем в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивача, не виплачено останньому всіх сум, що належали йому від підприємства (оплата тимчасової непрацездатності), повний розрахунок з позивачем по оплаті пяти днів тимчасової непрацездатності здійснено відповідачем 07 листопада 2018 року, тому, з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, суд стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2017 року по 07 листопада 2018 року у розмірі 145112 гривень.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині частково задоволених позовних вимог про стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є правильними та ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 2 розділу ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» зазначеного Порядку, у випадках збереження середньої заробітної плати, зокрема, за час затримки розрахунку при звільненні, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Матеріалами справи встановлено, що з 30 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади забійника 6 розряду підземний з повним робочим днем на підземній роботі та відбійних молотках ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» на підставі пункту 2 ст. 40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності працівника виконуваній роботі за станом здоровя (наказ №100 від 03 липня 2017 року) (а.с. 8).

З даними довідки ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 426 грн 80 коп. (тарифна ставка), оскільки за чотири місяці до дати звільнення відсутні виходи позивача на роботу (а.с. 73).

Позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не оспорювалася сума середньоденної заробітної плати.

З довідки, виданої адміністрацією ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» вбачається, що відповідачем нараховані позивачу перші пять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства в розмірі 1863 грн 30 коп. та виплачені згідно платіжного доручення № 349 від 07 листопада 2018 року в сумі 1500 грн 36 коп. за винятком обовязкових утримань (а.с. 74, 75).

Розмір нарахованої та виплаченої відповідачем суми заборгованості за перші пять днів тимчасової непрацездатності позивачем в суді першої інстанції не оспорювався.

Таким чином, судом правильно визначено період, за який з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 липня 2017 (перший день затримки розрахунку) по 07 листопада 2018 року (день фактичного розрахунку) та сума до стягнення у розмірі 145112 гривень з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Аргументи апеляційної скарги про те, що положеннями Інструкції зі статистики заробітної плати віднесено оплату перших пяти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації, - до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, тобто дана виплата не тотожна поняттю «заробітна плата», а тому, в даному випадку застосування норм ст. 117 КЗпП України є необґрунтованим, спростовуються наступним.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначено що, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці», виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року N 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За приписами частини 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 № 1105-XIV (далі Закон), фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

За частиною 1 ст. 19 Закону, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст. 22 Закону визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, оскільки допомога з тимчасової втрати непрацездатності є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, вказана допомога з оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, яка належить до сплати роботодавцем працівнику, має бути виплачена у день звільнення, що не було зроблено відповідачем. За цих підстав, апеляційним судом не приймаються до уваги аргументи апеляційної скарги про те, що оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, не входить в поняття заробітна плата.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу: - за статтею 47 КЗпП роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

З огляду на вищевикладене, а також те, що фактичний розрахунок з оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності здійснено 07 листопада 2018 року, є неспроможними аргументи апеляційної скарги про пропуск позивачем тримісячного строку для звернення з позовною завою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого частиною 1 ст. 233 КЗпП України.

Оскільки позивачу нарахована та виплачена відповідачем заборгованість з оплати п`яти днів тимчасової непрацездатності та спору щодо розміру заборгованості під час розгляду справи між учасниками справи не було, позов до Фонду про стягнення заборгованості з оплати тимчасової непрацездатності починаючи з шостого дня, позивачем не було пред`явлено, доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом при частковому задоволенні позову частки спірної суми у заявлених вимогах, є необґрунтованими.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: