Справа № 462/1549/18 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/1952/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

Дорош ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 червня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Львівської міської ради, треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , в якому просила визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 після проведеної самочинної реконструкції загальною площею 122,6 кв.м.

В обґрунтування позову покликалась на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 є співвласником квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку із незадовільним станом даху у 2010 році замінено плоский дах на шатровий, а також влаштовано лоджію, чим збільшено площу квартири. Реконструкція проведена без дозвільних документів, оскільки дах потребував термінового ремонту. В подальшому позивачка зібрала необхідний пакет документів для прийняття в експлуатацію самочинного будівництва та звернулася до Львівської міської ради з відповідною заявою, однак в наданні дозволу на експлуатацію реконструйованої квартири їй було відмовлено. У зв`язку із наведеним звернулася до суду та просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 червня 2018 рокуу задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема зазначає, що реконструкція квартири була розпочата ще у 2010 році у зв`язку із аварійним станом даху над квартирою, плоский дах замінено на шатровий, а також влаштовано лоджію, що призвело до збільшення загальної площі квартири. Однак суд першої інстанції не звернув увагу на дану обставину, оскільки як вбачається з оскаржуваного рішення, мотивами відмови у задоволенні позову було те, що самочинна реконструкція не відповідає вимогам п. 8.14 ДБН В.3.2-2-2009 р. «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та те, що позивач та треті особи не усунули недоліки, вказані Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові. Як на доказ того, що самочинна реконструкція не відповідає вимогам п. 8.14 ДБН В.3.2-2-2009 р. «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», суд першої інстанції покликається виключно на лист Управління регулювання забудови Департаменту містобудування Львівської міської ради № 24-77 від 21.02.2017 р., яким управлінням регулювання забудови розглянуто звернення щодо надання висновку про можливість експлуатації спірної квартири та встановлено, що реконструкція квартири з влаштуванням лоджії не відповідає вимогам п.8.14 ДБН В.3.2-2-2009 р. «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт. Проте, такі висновки суду спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, відповідно до якого встановлена відповідність об`єкта вимогам надійності і безпечній експлуатації; проектом на відповідність будівельним нормам здійсненої реконструкції квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням лоджії та заміною даху на АДРЕСА_3 ; технічними висновками про стан основних конструкцій та інженерних мереж житлового будинку АДРЕСА_3 та відповідність діючим нормам здійсненої реконструкції квартири АДРЕСА_2 , відповідно до яких така реконструкція виконана у відповідності до будівельних норм. Суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені докази та не надав таким належної оцінки. Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання земельної ділянки, на якій самочинно збудовану прибудову, саме для цієї цілі, а тому відсутні підстави для визнання права власності в порядку ч.3 ст.376 ЦК України. Однак такий висновок суду першої інстанції є невірним, оскільки прибудова до спірної квартири не розташована на земельній ділянці, жодних зауважень зі сторони контролюючого органу - Інспекції державного архітектурно- будівельного контролю під час звернення із заявою про прийняття в експлуатацію квартири після реконструкції щодо розміщення чи не розміщення прибудови на земельній ділянці, не було. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю та стягнути з відповідача судові витрати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що самочинна реконструкція не відповідає вимогам п.8.14 ДБН В.3.2-2-2009 р. «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», а позивачка, ОСОБА_8 , та треті особи, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не усунули недоліки, зазначені в листі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові 28.09.2017 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , загальна площа квартири станом на 1996 рік становила 63,6 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 19.10.1996 року.

Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, технічними висновками про стан основних конструкцій та інженерних мереж житлового будинку АДРЕСА_3 на АДРЕСА_3 на відповідність діючим нормам здійсненої реконструкції квартири АДРЕСА_2 , проектом на відповідність будівельним нормам здійсненої реконструкції квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням лоджії та заміною даху на шатровий АДРЕСА_3 , безспірно підтверджується влаштування у квартирі лоджії, згідно копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 станом на 29.12.2016 року загальна площа квартири після її реконструкції становить 122,6 кв.м.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, і це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 та третіми особами ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 самовільно влаштовано лоджію, чим збільшено площу належної їм на праві власності квартири АДРЕСА_1 з 63.6 кв.м до 122.6 кв.м.

Також встановлено, що дозвіл на влаштування лоджії у квартирі АДРЕСА_1 Львівською міською радою та Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області позивачці та третім особам не надавався.

Як вбачається з листа Управління регулювання забудови Департаменту містобудування Львівської міської ради №24-77 від 21.02.2017 року, Управлінням регулювання забудови розглянуто звернення щодо надання висновку про можливість експлуатації спірної квартири та встановлено, що виконана реконструкція квартири з будівництвом лоджії не відповідає вимогам п.8.14 ДБН В.3.2-2-2009 р. «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт»: при проектуванні реконструкції житлових будинків допускається зміна їх фасадів, яка повинна носити системний характер, єдиний для всього будинку. При проектуванні реконструкції, капітальних ремонтів і перепланувань окремих квартир заборонено улаштування нових і розширення існуючих балконів і лоджій, їх скління.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України, згідно із ч.2 якої власник квартири може на власний розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно - технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 152 ЖК України визначено, що переобладнання і перепланування будинку(квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради.

Відповідно до п.1.4.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій не допускається перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі.

Згідно із п. 1.4.6 даних Правил власник, наймач (орендар) житлового будинку, жилого чи нежилого у житловому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок провести це приміщення до попереднього стану.

Відповідно до Інструкції Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, загальну площу квартир слід визначати, як суму площ їх приміщень, вбудованих шаф, а також лоджій, балконів, веранд, терас і холодних комор, а балкон це виступаюча з площини стіни фасаду огороджена площадка, яка існує для відпочинку в літню пору року.

Згідно із п.8.14 ДБН В-3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт при проектуванні житлових будинків допускається зміна їх фасадів, яка повинна носити системний характер, єдиний для всього будинку, а також улаштування вхідних груп до вбудованих(прибудованих) приміщень тільки за архітектурно - планувальним завданням. При проектуванні реконструкції, капітальних ремонтів і перепланувань окремих квартир заборонено, зокрема, улаштування нових і розширення існуючих балконів і лоджій, їх скління.

Оскільки позивачка влаштувала лоджію у квартирі з порушенням зазначених вище норм, то колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_9 , а відтак приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Як вбачається із матеріалів справи Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові 28.09.2017 року скеровано лист ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про повернення на доопрацювання Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № ЛВ 48 від 26.09.2017року, згідно якого, інспекцією встановлено, що не в повній мірі вказано дані в інформації про проектну документацію в частині зазначення затвердження замовником та результатів експертизи проектної документації, відсутня інформація про документ, що дає право на виконання будівельних робіт. Відповідно до п.19, п.20 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, інспекція повертає декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням лоджії та зміною даху на шатровий на АДРЕСА_3 » замовнику для усунення виявлених недоліків. Після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник може повторно звернутися до Інспекції для реєстрації декларації.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував згаданий лист, а також те, що, як встановлено судом пореної інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач та треті особи не усунули недоліки, на необхідність усунення яких вказала Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові.

Крім цього, ОСОБА_1 , як позивач, звернувшись з даним позовом, зазначила відповідачем Львівську міську раду, а третіми особами інших співвласників квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та просила визнати за нею та третіми особами право власності на квартиру АДРЕСА_1 після проведеної самочинної реконструкції загальною площею 122,6 кв.м., хоча треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не уповноважували позивачку ОСОБА_1 просити суд про визнання за ними права власності на реконструйовану квартиру.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що визнання права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 лише за позивачкою ОСОБА_1 порушуватиме права третіх осіб, а саме, ОСОБА_5 , спадкоємцем якого є ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які разом з ОСОБА_1 є співвласниками цієї квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 18.10.1996 року, а саме, порушуватиме їхнє право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , площею 63.6 кв.м, яка є складовою частиною площі квартири після її реконструкції, що становить 122.6 кв.м

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.11.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.