Постанова
Іменем України

22 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 362/1608/17
провадження № 61-8034св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач військова частина НОМЕР_1 в особі житлової комісії,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Мережко М. В., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., від 06 листопада 2017 року.
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 серпня 1992 року він був поставлений на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 як особа, що має право на першочергове отримання житла. У зв`язку з розформуванням військової частини НОМЕР_2 у 1995 році був переведений до військової частини НОМЕР_1 , де поставлений на квартирний облік як особа, що має право на першочергове отримання житла. З 02 жовтня 1999 року він був звільнений у запас за станом здоров`я із залишенням на квартирному обліку для позачерговогоотримання житла. Позивач житла так і не отримав. У березні 2017 року позивач отримав відповідь від відповідача у вигляді листа, з якої дізнався що перебуває на квартирному обліку не з 18 серпня 1992 року, а з 1995 року.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати його таким, що перебуває на квартирному обліку не з 03 березня 1995 року, а з часу його зарахування на відповідний облік за місцем його попередньої служби у військовій частині НОМЕР_2 (м. Лубни Полтавської області) з 18 серпня 1992 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Корнієнка С. В., від 22 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії відповідача в частині застосування стосовно позивача обмежень у вигляді його постановки на квартирний облік з моменту набуття чинності наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 є неправомірні, оскільки зазначені обмеження фактично звужують реалізацію позивачем права на отримання житла, що відповідно до положень статті 22 Конституції України є неприйнятним.
Однак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду із цим позовом. Спірні правовідносини між сторонами виникли у 1995 році, про них позивачу стало відомо, за його поясненнями, лише у жовтні 2006 року, а тому позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду з зазначеним позовом. Враховуючи момент виникнення спірних правовідносин, положення статей 75 і 76 ЦК України, у редакції 1963 року, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін спору.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії щодо визначення дати зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 березня 1995 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 в особі житлової комісії зарахувати ОСОБА_1 на квартирний облік для позачергового отримання житлового приміщення з 18 серпня 1992 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутня заява відповідача по справі про застосування строків позовної давності, а тому районним судом неправомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Початок строку позовної давності слід рахувати з 01 березня 2017 року, з моменту отримання позивачем листа відповідача, з якого йому стало відомо про порушення його прав. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність дій відповідача в частині застосування стосовно позивача обмежень у вигляді його постановки на квартирний облік з моменту набуття чинності наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року№ 20, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просить скасуватирішення Апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2017 року і залишити в силі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв`язку із введенням в дію наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом із членами їх сімей зі збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, але не раніше ніж з дня набрання чинності зазначеного наказу (пункт 2, абзац четвертий пункту 11 наказу). Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності, правильно застосовано положення статей 75, 75 ЦК України, в редакції 1963 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року касаційну скаргу залишено без руху із наданням строку для усунення її недоліків.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційним судом правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, правильно встановлено фактичні обставини справи та обґрунтовано задоволено позовні вимоги. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, про застосування якого не було заявлено стороною спору.
У відповідь на поданий відзив військова частина НОМЕР_1 посилається на обґрунтованість касаційної скарги, доводи якої свідчать про наявність підстав для її задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 проходив військову службу з 01 серпня 1984 року по 02 жовтня 1999 року згідно відомостей з послужного списку (а. с. 20-24).
Позивач перебував на квартирному обліку військової частини А-1070 з 18 серпня 1992 року, що підтверджується довідкою Лубенської квартирно-експлуатаційної частини від 06 червня 1995 року № 11 (а. с. 18).

Відповідно до житлової документаціївійськової частини НОМЕР_1 позивач за час проходження військової служби та перебування на квартирному обліку з 03 березня 1995 року житлом не забезпечувався.

З 02 жовтня 1999 року на підставі наказу заступника Міністра оборони України командувача військово-повітряних сил України № 0269 від 27 серпня 1999 року ОСОБА_1 був звільнений у запас за станом здоров`я із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду (а. с. 19).
01 березня 2017 року житлова комісія військової частини НОМЕР_1 розглянувши лист-запит про надання ОСОБА_1 відповіді із зазначенням причин зарахування на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_1 згідно наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, надала відповідь, згідно якої повідомила, що оскільки відповідною датою для зарахування військовослужбовцям терміну перебування на квартирному обліку являться 03 березня 1995 року, для постановки військовослужбовців при переміщенні до нового місця служби на квартирний облік раніше зазначеної дати немає законних підстав, враховуючи положення наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 (а. с. 13-15).

Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.
Згідно зі статтями 34, 37 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
На виконання пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Пункт 4 цього порядку, зокрема, передбачає, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язок, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом.
У пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону про внесення змін до статті 12 зазначено, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.
Згідно із пунктом 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями та пунктом 3.7 наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Частинами першою, другою статті 8 ЦПК України, 2004 року, визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що зміна дати зарахування позивача на квартирний облік з 18 серпня 1992 року на 03 березня 1995 року є незаконною, що порушує його права та інтереси.
З урахуванням пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, а також того, що наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 втратив чинність, а оскаржувані дії відповідача призвели до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби можуть втратити при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 760/9507/15-ц, від 07 червня 2018 року у справі

№ 362/4273/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 362/4307/17,

від 22 листопада 2018 року у справі № 362/6383/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 285/3566/17, від 20 березня 2019 року у справі № 760/750/16-ц, від 04 листопада 2019 року у справі № 362/776/19.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Апеляційним судом встановлено, що у матеріалах справи відсутня заява відповідача по справі про застосування позовної давності.
Скасовуючи рішення районного суду, апеляційний суд правильно виходив із того, що ОСОБА_1 про порушення його прав відповідачем довідався у 2017 році, що підтверджується листом відповідача від 01 березня 2017 року, який було надано у відповідь на запит позивача щодо стану перебування його на квартирному обліку. Саме з вказаної дати позивачу стало відомо про порушення його прав.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку апеляційного суду по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. Апеляційнимсудом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про наявність підстав для задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду без змін.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович