КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2221/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року у складі судді Леонтюк Л.К.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Житлово-будівельний кооператив «Ромашка - 1» про визнання права власності,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Житлово-будівельний кооператив «Ромашка - 1» про визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Зазначала, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в період перебування в якому подружжям була придбана кооперативна трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Вказувала, що з 1992 року по 1993 рік за спільні грошові кошти вони виплатили у повному обсязі пайові внески за вказану квартиру, що стала належити їм на праві спільної приватної власності в рівних долях.

31 березня 1991 року відповідач став членом ЖБК «Ромашка - 1» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів №64 та на весні 1994 року позивач разом із відповідачем та їхньою дочкою вселились у спірну квартиру на підставі ордеру на житлове приміщення виданого на ім'я відповідача та членів його сім'ї.

08 вересня 2000 року позивач та відповідач подарували 1/3 частини квартири їхній спільній доньці ОСОБА_3 та здійснили продаж 1-кімнатної квартири, яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1, що належала їм на праві спільної приватної власності по 1/3 частини кожному та на продаж якої позивач, як дружина, надала згоду, а на отримані грошові кошти було придбано автомобіль та гараж, якими відповідач користується одноособово.

Посилаючись на те, що спірна квартира була набута в період шлюбу сторін, тому позивач має право на її 1/3 частини, а відповідачем таке право не визнається, просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, та визнати недійсним частково свідоцтво про власності на нерухоме майно індексний номер 51446395 від 05 січня 2016 року, а саме замість 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 на 1/3 частини.

У липні 2018 року ОСОБА_2 В звернувся у суд із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно.

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти ОСОБА_2, остільки у ОСОБА_1 були відсутні її власні кошти, які б вона була спроможна сплатити на придбання спірної частини квартири, з урахуванням уточнень, позивач просив суд визнати його одноособовим власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 21 вересня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_2 одноособовим власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районним судом при винесенні рішення не прийнято до уваги надані позивачем документальні докази щодо її стабільного високого доходу у період сплати пайових внесків, а також наявність заощаджень на її особовому рахунку в ощадбанку.

Окрім цього, не надано належної оцінки судом й факту набуття спірної квартири сім'єю у складі 3х осіб, а не особисто відповідачем в силу дії законодавства щодо набуття квартир у кооперативних будинках, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, а отже, відчуження відбувалось не одноособово відповідачем, а ним та позивачем як співвласником у рівних долях (ст. 22 КпШС України).

Посилаючись на вказане та те, що суд першої інстанції помилково застосовує сучасне законодавство, що не обмежує кількість квадратних метрів на одну особу, не враховує правовий статус майна (спірна квартира знаходиться у будинку, що має статус ЖБК, отже регулюється іншим законодавством) та правову природу особистих коштів співвласників, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та її представника, а також ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, ОСОБА_2, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1982 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 травня 2012 року розірвано (а.с.9).

Встановлено, що сторони від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Встановлено, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 31 березня 1991року, ОСОБА_2 був прийнятий у члени житлово - будівельного кооперативу «Ромашка 1» з 28 травня 1991 року (а.с.79 т.1).

Згідно копії довідки житлово - будівельного кооперативу «Ромашка 1», пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 становив 2300000 грн. й був повністю сплачений 13 липня 1993 року (а.с.12,79 т.1).

Відповідно до справи, рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10 травня 1994 року, видано ордер на зайняття ОСОБА_2 разом з членами його родини : дружиною ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до справи, 03 серпня 2000 року на підставі наказу Головного управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 28 липня 2000 року на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.161).

Встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 08 вересня 2000 року подарував своїй доньці ОСОБА_3 1/3 частину спірної квартири, у зв'язку з чим було внесено зміни у правовстановлюючий документ щодо частки у праві власності відповідача на спірне помешкання до 2/3 (а.с.88 т.2, 224 т.1 ).

Згідно довідки, виданої Голосіївською міжрайонною МСЕК м. Києва, з 23 вересня 2014 року, ОСОБА_2 визнано інвалідом першої групи довічно та потребує сторонньої допомоги (а.с.90 т.1).

Матеріали справи свідчать, що з 05 липня 2014 року ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с.89 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів щодо сплати нею частини пайових внесків за спірну квартиру за грошові кошти, отримані нею особисто до шлюбу або в період шлюбних відносин із відповідачем, вважав доведеним придбання спірної квартири одноособово ОСОБА_2 й з урахуванням дарування частини спірної квартири доньці, визнав за ним право власності на 2/3 частини спірної квартири.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, остільки вонисуперечить матеріалам справи.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз'яснено, що, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше ніж 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених у СК.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям у період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, за правилами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюб), крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу.

Так, відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України та п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» істотними обставинами, що мають значення для справи при вирішення спорів про поділ майна, є випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу.

Суд першої інстанції визнав доведеним факт придбання спірної квартири хоча і в період шлюбу сторін, проте частково за особисті кошти ОСОБА_2, а частково за кошти, сплачені за нього ОСОБА_3

Між тим, зроблені судом у рішенні висновки не ґрунтуються на матеріалах справи.

У справі відсутні докази сплати пайових внесків за особисті кошти ОСОБА_2, остільки не доведено факту наявності у ОСОБА_2 особистих коштів.

Матеріалами справи доведено, що спірна квартира сторонами була придбана у 1993 році після їх тривалого часу перебування у шлюбі - з липня 1982 року.

На підтвердження доказів придбання спірної квартири частково лише за його особисті кошти, ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції до справи долучено довідки про його доходи з посиланням на те, що він мав на той час заробітну плату, яка перевищувала доходи позивача (а.с.187-204 т.2).

Між тим, зі справи убачається, що ОСОБА_1 в період шлюбу працювала й отримувала доходи, які носили сталий характер (а.с.30 т.1).

Районним судом не враховано, що положеннями ст. 22 КпШС (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та ст.ст. 57, 60 СК України заробітна плата члена родини не дає підстав для висновків про визнання вказаних коштів, спрямованих на набуття у власність помешкання в інтересах сім'ї, приватною власністю одного з подружжя.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що в період придбання квартири сторони проживали разом, вели спільне господарство, виховували доньку.

Саме на родину з трьох осіб було надано спірну квартиру.

Згідно п. 27 Постанови Ради міністрів Української PCP «Про затвердження примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» вказано, що особі, прийнятій до членів житлово - будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту.

Пунктом 28 зазначеної Постанови передбачено, що квартира надається членові кооперативу на членів його сім'ї, вказаних у заяві про вступ до кооперативу. До цієї заяви включаються члени сім'ї, які перебувають з ним на обліку бажаючих вступити до кооперативу. Крім того, вказаним передбачено, що надання квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться в межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Згідно технічного плану квартира має загальну площу 75,50 кв.м., житлову - 42,10 кв.м. (13,65 кв.м.*3 осіб = 40,95 кв.м.) (а.с.28-29 т.1).

Підставою для вселення у спірне житлове приміщення є ордер на житлове приміщення в будинку ЖБК №101089 від 10 травня 1994 року, виданий на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 76 від 09 лютого 1994 року. Зі змісту вказаного ордеру встановлено, що він був виданий на ім'я відповідача з сім'єю з трьох осіб, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_1 - дружина та ОСОБА_3 - донька (а.с.10 т.1).

Отже, спірна квартира надавалась виходячи з її технічної характеристики та розмірів, передбачених постановою «Про затвердження примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» на 3-х осіб.

Як убачається зі змісту договору дарування частки квартири від 08 вересня 2000 року, ОСОБА_2 подарував своїй доньці ОСОБА_3 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.88 т.2).

Суд першої інстанції визнаючи недоведеним факт участі ОСОБА_1 у придбанні спірного помешкання, не дослідив належним чином зміст вказаного договору, в той час як він містить обставини, що мають істотне значення по справі.

Так, у вказаному договорі міститься заява ОСОБА_1, відповідно до якої ОСОБА_1 надано згоду на дарування набутої подружжям у період перебування у шлюбі 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. (а.с.88 т.2).

Отже, укладаючи договір дарування частини квартири, ОСОБА_2 визнав доведеним факт придбання квартири за спільні кошти з ОСОБА_1

З долученої до справи довідки, виданої ЖБК «Ромашка 1» убачається, що пайові внески за квартиру становили 17020 крб., 100000 крб., а також 13 липня 1993 року частину внеску, в сумі 2 000 000 крб. були внесені підприємцем ОСОБА_6 (а.с.12 т.1).

Даючи пояснення, ОСОБА_2 твердив про позику ним особистих грошових коштів знайомому ОСОБА_3, який їх і повернув у 1993 року шляхом сплати частини пайового внеску.

Між тим, до справи не долучено доказів існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позичкових відносин, а з пояснень учасників судового розгляду справи убачається, що ОСОБА_3 перебував з сім'єю сторін у дружніх відносинах й у 2000 році виїхав на постійне місце проживання в іншу державу.

З вказаного періоду відносини з ним було припинено, про подальшу його долю їм нічого невідомо.

За таких обставин, колегія суддів визнає такими, що не узгоджуються з матеріалами справи висновки суду першої інстанції про придбання спірної квартири у період шлюбу сторін лише за особисті кошти ОСОБА_2, остільки вказане належними доказами не підтверджено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції враховував те, що ОСОБА_1 на праві власності має садовий будинок, між тим, вказані обставини по даній справі правового значення не мають і на суть прийнятого рішення не впливають.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

З урахуванням викладеного та того, що ОСОБА_2 не надано доказів придбання спірної квартири за його особисті кошти, а не спільні кошти подружжя, як встановлено матеріалами справи, а також визнання ним під час вчинення договору дарування факту належності квартири подружжю сторін, колегія суддів визнає необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на долучених до справи доказах висновки суду першої інстанції про визнання ОСОБА_2 одноособовим власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

У матеріалах справи відсутні правові підстави до визнання звернення у суд ОСОБА_1 з позовом за сплином строку позовної давності, остільки у договорі дарування відповідач не оспорював її право власності на нерухоме майно, до того ж позивачка користується спірною квартирою, у ній проживає.

Початок перебігу строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК), а не з дня ухвалення рішення про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково й з урахуванням подарованої ними доньці ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, визнати за кожним із сторін право власності на 1/3 частину згаданої квартири.

За таких обставин, підлягає визнанню частково недійсним свідоцтво про власності на нерухоме майно індексний номер 51446395 від 05 січня 2016 року, видане Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на 2/3 частин квартири та вважати ОСОБА_2 власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.224 т.2).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у іншій частині вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити та зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати частково недійсним свідоцтво про власності на нерухоме майно індексний номер 51446395 від 05 січня 2016 року, видане Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві та вважати ОСОБА_2 власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у іншій частині вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: