КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10січня 2018 року місто Київ.

Справа 756/936/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/910/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_2, на рішення Оболонського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Андрейчука Т.В. 24 вересня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві, третя особа - виконуючий обов'язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві Храпчун Вадим Олександрович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати незаконним наказ про її звільнення &q?им; 627к від 22 грудня 2017 року,: поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року по дату винесення рішення;

Вимоги обґрунтовує тим, що з 01 серпня 2017 року працювала на посаді головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві.

Наказом №627к від 22 грудня 2017 року звільнена з 29 грудня 2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, скорочення штату працівників.

Звільнення вважає незаконним, оскільки мала переважне перед іншими право на залишення на роботі згідно із п.3 ч.1 ст.42 КЗпП України.

Зазначає, що в попередженні про звільнення не зазначалося про скорочення саме її посади; рішення про звільнення приймалось особами, які безпосередньо не володіють інформацією про її особисті якості та професійний рівень; іншої роботи не пропонувалось.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на доводи, з якими звернулась до суду та зазначає, що відповідачем не запропоновано всіх наявних вакантних посад.

Також посилається на те, що суд неналежним чином дослідив обставини її членства в профспілковій організації. Зазначає, що відповідно до листа профспілкового органу вона не була членом профспілки, проте з її заробітної плати утримувались членські внески. Окрім того, зазначає, що третьою особою надано протокол засідання профспілкового комітету Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві із погодженням її звільнення, проте відповідно до даних ЄДРЮОФОПГФ такої особи не зареєстровано.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві посилається на відсутність вакантних посад, які могла б обіймати позивач; наявність переваг, які надають працівнику переважне право на залишення на роботі, не могли бути враховані, оскільки на підприємстві не залишилось таких саме посад, яку обіймала позивач і необхідно було б здійснювати порівняння працівників; зазначає про відсутність доказів про вступ у профспілку.

В судове засідання позивач та її представник не з'явились, про розгляд справи повідомлені.

Представник позивача подав до апеляційного суду заяву, в якій просив про відкладення розгляду справи, через його зайнятість в іншому суді, а за неможливості відкласти справу розглянути апеляційну скаргу за його відсутності, задовольнивши її в повному обсязі .

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

3-я особа виконуючий обов&qu>3;язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві Храпчун Вадим Олександрович в судове засідання не з&q?ич;явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності 3-ї особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з&q?ід;явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення відбулось із дотриманням трудового законодавства та відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 з 01 серпня 2017 року працювала у відповідача на посаді головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві.

Відповідно до постанов Правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 &q?д ;Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України&q?ал;, від 10 жовтня 2017 року №50 &q?ід;Про затвердження структури органів Фонду&q?ня;, наказів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 15 травня 2017 року №13-ос &qu15;Про затвердження структури та граничної чисельності працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України&q?ль;, від 16 червня 2017 року №75-к &q? 1;Про затвердження граничної чисельності працівників відділень управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві&q?аї;, від 23 жовтня 2017 року №580 &q? 2;Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у місті Києві&q?о ; (з урахуванням змін згідно із наказом від 24 листопада 2017 року №680), в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві мали зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення штату та чисельності працівників з 01 січня 2018 року, зокрема, замість п'яти відділень (Голосіївське, Лівобережне, Подільське, Святошинське та Центральне) Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у місті Києві має лише два - Лівобережне та Правобережне, чисельність штатних одиниць управління та відділень зменшилась з 455 до 300.

Відповідно до Наказу №124 від 24 жовтня 2017 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України &q?ль;Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників&q?ня; встановлено з 01 січня 2018 року граничну чисельність працівників управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві у кількості 290 штатних одиниць. Згідно з наведеним наказом вирішено до 01 листопада 2017 року попередити працівників про скорочення чисельності працівників.

Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві 27 жовтня 2017 року Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (форма №4-ПН) подана до Шевченківського районного центру зайнятості.

27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 попереджена відповідачем про зміни в організації виробництва і праці, про скорочення штату працівників та можливе звільнення відповідно до ст. 40 КЗпП України., що підтверджується її особистим підписом(а.с.31)

Відповідно до даних Протоколу №7 засідання профспілкового комітету Подільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві від 18 грудня 2017 року надано згоду на розірвання трудових договорів з працівниками Подільського відділення - членами профспілки, зокрема, ОСОБА_1 (підстава пункт 1 статті 40 КЗпП України).

Наказом за підписом в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві Храпчуна В.О. № 627к від 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 29 грудня 2017 року звільнена на підставі п.1 ст 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо.

Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Окрім того, Верховним Судом України при розгляді цивільної справи №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року висловлено правову позицію про те, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

В контексті ст.49-2 КЗпП України та зазначеної правової позиції, роботодавець зобов'язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які відповідали б його фаху та спеціальності.

Зазначене є гарантією, яка встановлена ст.5-1 КЗпП України та власне ст.49-2 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідачем не запропоновано вакантних посад відхиляються колегією суддів, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, відповідачем надано відомості про наявність в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві трьох вакантних посад, а саме: начальник відділу фінансового контролю та аудиту Управління (кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта відповідного напряму підготовки, стаж роботи на посадах керівників з фінансової або економічної роботи: для магістра - не менше 3 років, спеціаліста - не менше 5 років); головний спеціаліст сектору медичної експертизи відділу фінансового контролю та аудиту Управління (кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта за спеціальністю &q?на;Лікувальна справа&q?ал; або інше, наявність сертифіката лікаря-спеціаліста, стаж роботи за фахом не менше 3-х років); водій автотранспортних засобів адміністративно-господарського відділу Управління (кваліфікаційні вимоги: повна або базова середня освіта, професійно-технічна освіта (навчальний заклад з підготовки водіїв автотранспортних засобів), спеціальна підготовка за типовими навчальними планами і програмами підготовки водіїв автотранспортних засобів категорії &q?тр;В&q?рт; та кваліфікаційна атестація, стаж роботи за фахом не менше 5 років).

Фах та спеціальність позивача не відповідає зазначеним посадам, відтак уважається, що роботодавець не порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Твердження позивача щодо переважного права залишення на посаді відхиляється колегією суддів з таких підстав.

Відповідно до части 1 та 2 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України &q?рю;Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту&qu г;;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно із ст.42 КЗпП України під час вирішення питання про працівника, який має більше переваг на залишення на роботі, спочатку вирішується питання про порівняльні характеристики кваліфікації і продуктивності праці працівників. Перевагу має той, працівник, показники якого більші. Якщо ж жоден із працівників не має більших показників за цими ознаками, тобто всі працівники рівні, то законом, як спосіб вирішення цього питання, установлено ряд додаткових ознак, які застосовуються у порядку черговості.

При цьому за змістом ст. 42 КЗпП України правило порівняння характеристик застосовується до всіх працівників, які обіймають таку ж посаду.

Ураховуючи відсутність працівників, які продовжували б роботу на такій же посаді, відсутні підстави для оцінки переважного права позивача.

В частині доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неналежним чином досліджено питання членства позивача у профспілковій організації, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до даних листа №108 від 06 липня 2018 року Київського міського комітету профспілки працівників державних установ міста Києва в період з 01 серпня 2017 року по 29 грудня 2017 року Первинна профспілкова організація Подільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві перебувала на профспілковому обліку в Профспілці працівників державних установ м. Києва та на централізованому бухгалтерському обслуговуванні міськкому.

Статутом Профспілки працівників державних установ м. Києва визначено, що Професійна спілка будується за виробничо-територіальним принципом. Організаціями Профспілки є, зокрема, первинні профспілкові організації, які створюються та діють за місцем роботи, служби чи навчання членів Профспілки. Організації профспілки є самостійними у вирішенні питань, віднесених до їх компетенції, керуються у своїй діяльності Конституцією України, іншими законами та нормативно-правовими актами, цим Статутом ( Розділ 3, пункти 3.1.;3.2.; 3.3.).

Розділом 4 Статуту Профспілки працівників державних установ м.Києва визначено порядок створення та діяльності первинної профспілкової організації.

Зокрема, пунктом 4.1. Статуту передбачено, що первинна профспілкова організація створюється в установі, організації, на підприємстві, в навчальному закладі на установчих зборах не менше 3-х членів Профспілки або 3-х працівників, які бажають утворити профспілкову організацію. Якщо в трудових колективах є менше ніж 3 члени Профспілки, то вони входять до складу найближчої територіальної профспілкової організації. Первинна профспілкова організація вважається створеною, якщо її члени прийняли рішення про її створення та повідомили вищестоящий орган Профспілки про своє приєднання до Профспілки, в основу діяльності якої покладено цей Статут. Вищестоящий профспілковий орган розглядає питання про реєстрацію первинної профспілкової організації на протязі місяця з дня подання рішення про її створення. Про свою приналежність до Профспілки первинна профспілкова організація повідомляє відповідний територіальний орган юстиції та роботодавця.

Пунктом 4.2. Статуту визначено, що первинна профспілкова організація керується у своїй діяльності чинним законодавством, вимогами цього Статуту, програмними документами і рішеннями профспілкових органів.

За змістом п.4.5. Статуту до компетенції профспілкового комітету первинної профспілкової організації віднесено надання згоди або не погодження на розірвання трудового договору з працівником з ініціативи роботодавця у випадках, передбачених законами, якщо працівник є членом Профспілки.

Згідно даних Протоколу №1 Зборів первинної профспілкової організації Подільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві від 01 вересня 2017 року постановлено про прийняття до членів профспілки з 01 вересня 2017 року ОСОБА_1

08 вересня 2017 року ОСОБА_1 подано особисту заяву на ім'я начальника Подільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві про утримання профспілкових внесків.

Відтак установлено, що ОСОБА_1 була членом первинної профспілкової організації Подільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, яка перебувала на профспілковому обліку в Профспілці працівників державних установ м. Києва .

Згідно із частиною першою ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до даних Протоколу №7 засідання профспілкового комітету Подільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві від 18 грудня 2017 року надано згоду на розірвання трудових договорів з працівниками Подільського відділення - членами профспілки, зокрема з ОСОБА_1 (підстава пункт 1 статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частини 3 ст. 43 КЗпП України подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Установлено, що подання роботодавця про звільнення ОСОБА_1 розглянуто на засіданні профспілкового комітету Подільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві за відсутності працівника. Проте зазначене не є беззаперечною підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, ураховуючи, що процедура проведення звільнення роботодавцем була дотримана.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381, 383, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 січня 2019 року.

Суддя-доповідач О.В.Желепа .

Судді М.М.Іванченко

С.М.Рубан