1Справа № 335/5522/19 2/335/1845/2019
РІШЕННЯ
30 жовтня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Воробйова А.В., за участю секретаря Барсукової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту належності 1/2 частки квартири та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту належності 1/2 частки квартири та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в обґрунтування якого зазначив наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідача ОСОБА_3 .
За життя мати склала заповіт, який було посвідчено 18.04.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. за реєстровим номером 831. За змістом вказаного заповіту ОСОБА_3 заповіла належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 позивачу.
06.05.2019 року представник позивача звернувся до приватного нотаріуса Мельник О.Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою від 06.05.2019 року № 214/02-31 нотаріус відмовила у вчиненні вказаної нотаріальної дії, посилаючись на недійсність Договору 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, у звязку із його невідповідністю вимогам ст. 47, 48, 227 ЦК УРСР, 1963 року, а саме: відсутність нотаріального посвідчення та неповноліття на час укладання договору обміну відповідача ОСОБА_4 , 1987 року народження, яка не могла бути членом товарної біржі. Таким чином, оформити свої спадкові права нотаріуса позивач можливості не має.
Крім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру і на нерухоме майно № 166917212 від 17.05.2019 року, право власності квартиру АДРЕСА_2 , на яку ОСОБА_3 обміняла спірну квартиру в 1998 році, вже неодноразово змінювала власників. На час укладання договору обміну вона належала ОСОБА_5 . На теперішній час вона належить ОСОБА_6 , який отримав право власності на неї 15.10.2016 року на підставі договору міни, укладеного з ОСОБА_7 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В.
З викладеного вище вбачається, що сторони Договору обміну 14.02.1998 року повністю виконали його умови, але на теперішній посвідчити Договір обміну нотаріально або визнати його дійсним можливості немає. Тому для захисту своїх спадкових прав позивач звернувся до суду. Вважає, що право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на спірну квартиру виникло та було зареєстровано у діючому на той час порядку.
Оскільки ОСОБА_3 вже померла, то на теперішній час можливо тільки встановити факт належності їй на праві власності 1/2 частки спір квартири. Вважає, що суд може це зробити у відповідності до п. 5 ч. 2 ст.293 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає справи в порядку окремі провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
На підставі викладеного позивач просить:
- визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність, без фіксації судового процесу, відповідно до якої позивач та її представник позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
У зв`язку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим 26.10.2018 року Запорізьким МВДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області.
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, який було посвідчено 18.04.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. за реєстровим номером 831. За змістом вказаного заповіту ОСОБА_3 заповіла належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_1
25.03.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_3 за реєстрованим номером №35.
Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. від 06.05.2019 року № 214/02-31 позивачу відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, посилаючись на недійсність правовстановлюючого документу - договору № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, у звязку із його невідповідністю вимогам ст. 47, 48, 227 ЦК УРСР, 1963 року, а саме: відсутність нотаріального посвідчення та неповноліття на час укладання договору обміну відповідачки ОСОБА_4 , 1987 року народження та не могла бути членом товарної біржі.
За вимогами ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення,зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно з ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України).
Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Позивач в установлений законом строк звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері за заповітом.
Проте, постановою державного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. від 06.05.2019 року № 214/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Таким чином, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування та здійснити реєстрацію права власності на спадкове майно.
Відповідно до глави 10 п. 4.15 „Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5 передбачено, що „видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування також роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Як розяснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Правова позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягає використанню національними судами України як джерело права.
У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі „Онерільдіс проти Туреччини Європейський суд з прав людини визнав, що поняття „майно охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні „законне сподівання стосовно ефективного здійснення права власності.
Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції зазначив, що володіння майном повинно бути законним.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували незаконність вимог позивача або їх необґрунтованість.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 самостійно з позовом не зверталася, а ця позовна вимога позивача безпосередньо не стосується його прав та обов`язків, тому в розумінні зазначених норм ЦПК України в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 76-82, 200, 206, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту належності 1/2 частки квартири та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя А.В.Воробйов