Справа № 462/6731/18 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/184/19 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Боровкова Д.О. від 26 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на 45/100 частин житлового будинку в м. Львів, смт. Рудно, вул. Новоселів,39, що на праві власності належить ОСОБА_2 шляхом накладення заборони на відчуження частини будинку.

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. Вважає ухвалу протиправною, оскільки така постановлена без будь-якого обґрунтування, застосування заходів забезпечення позову вжито судом без дотримання вимог процесуального закону, без врахування вимог щодо пропорційності такого заходу. Зазначає, що суд не зясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів. Вказує на те, що матеріали справи не містять жодних достатніх доказів можливості вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме таких, які б підтверджували існування ризику не виконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову й необхідність його забезпечення саме накладенням арешту на нерухоме майно відповідача. Також, зазначає, що у справі будь-які доводи можливого відчуження чи наміру здійснити обтяження такого нерухомого майна, тощо з наміром утруднити виконання можливого рішення суду відсутні. Звертає увагу на те, що суд навіть не порівнював заявленого до стягнення боргу з вартістю нерухомого майна відповідача.

В судове засідання відповідачка не зявилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, зважаючи на те, що вона повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що її інтереси в судовому засіданні захищала представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, позивача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заяви про забезпечення позову, апеляційної скарги, а також пояснень учасників справи (їх представників) в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч. 1, ч. 2 ст. 149, ст. 11, 150 ЦПК України, п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року за №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», постанови Верховного Суду України від 23.05.2018 року у справі № 766/18228/17 та від 16.05.2018 року у справі № 640/14051/17 та задовольняючи заяву про забезпечення позову, виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а забезпечення позову у виді заборони розпоряджатися нерухомим майном є достатнім та співмірним у цій справі, а відтак необхідно задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

Колегія суддів, вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону, однак у певній частині таким не відповідають, тому оскаржувана ухвала підлягає зміні.

Згідно ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як допредявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обовязку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообовязковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у звязку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обовязку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обовязку вчиняти певні дії. Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до змісту п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у якій судом касаційної інстанції розтлумачено схожі правовідносини, «забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду».

Згідно змісту п.4 згаданої Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що:

-між сторонами дійсно виник спір та

-існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;

-зясувати обсяг позовних вимог,

-дані про особу відповідача, а також

-відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів, відповідно до вказаних вище вимог закону та розяснень схожих за змістом правовідносин, перевіряючи: чи дійсно між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; а також беручи до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів, вважає, що судом першої інстанції підставно вирішено заяву про забезпечення позову задовольнити.

Так, як вбачається із виділених матеріалів цивільної справи, що надійшли на розгляд до апеляційного суду, ОСОБА_4 подано позов до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики, що складає 70350 грн. заборгованості за договором позики, 59797,50 грн. відсотків за користування позикою та 1301,47 коп. судових витрат, а всього 131448 грн. 97 коп.

Крім цього, 24.10.2018 року ОСОБА_4 подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив: забезпечити позов шляхом накладення заборони на відчуження 45/100 частин житлового будинку в м. Львів, смт. Рудно, вул. Новоселів,39, що належить ОСОБА_2

В обґрунтування заяви покликався на те, що гідно з інформаційної довідки реєстраційного відділу Городоцької міської ради від 24.10.2018 року, ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 45/100 частин житлового будинку на вул. Новоселів,39 у м. Львів смт. Рудно. Ним було подано позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зважаючи на ст.ст. 149, 150 ЦПК України та вимоги п.6 ПостановиПленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вважає, що є негайна необхідність вжити заходи забезпечення.

Колегія суддів вважає, що вимоги та доводи заяви про забезпечення позову є обґрунтованими в силу наведених вище норм закону та розяснень схожих правовідносин судом касаційної інстанції заява підлягала до задоволення.

Із матеріалів, що надійшли на розгляд до апеляційного суду, зокрема, позовної заяви, апеляційної скарги, вбачається, що між сторонами дійсно виник спір, що стосується стягнення заборгованості за договором позики.

Так, із доводів осіб, що брали участь у розгляді апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції вбачається, що між сторонами дійсно виник спір, цього учасниками не заперечувалось. Крім цього, на даний час по справі ухвалено рішення, з яким відповідачка не погоджується та подала заяву про його перегляд як заочного.

Крім цього, із позовної заяви, доданої до неї копії розписки, що складена від імені ОСОБА_2 вбачається, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 131448,97 грн. з посиланням на те, що кошти не були повернуті у вересні 2016 року, згідно умов договору, через що він змушений звернутися до суду про захист своїх прав.

Також, із інформаційної довідки з державних реєстрів прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с. 15-16) вбачається, що відповідачці на праві власності дійсно належить 45/100 частин житлового будинку в м. Львові, смт. Рудно, вул. Новоселів, 39. Вказане визнала і представник відповідача.

Зважаючи на те, що позивач посилається на тривале невиконання відповідачкою умов договору (позов подано у жовтні 2018 року, тобто невиконання договору може тривати більше двох років), що може, зокрема, свідчити про скрутний матеріальний стан відповідачки, інші обставини неможливості виконання умов договору, у випадку обґрунтованості позовних вимог, та відповідно свідчити про можливість існування інших боргових зобовязань, інших зобовязань за якими може бути реалізовано належне відповідачці майно. Вказані обставини, також, можуть сприяти відчуженню відповідачкою власного нерухомого майна, про яке йдеться, зміни його стану, укладення інших договорів відносно нього з метою або покращення свого майнового становища та повернення боргів або уникнення відповідальності за такими. Відповідно вказані можливі дії відповідачки можуть призвести до утруднення або до створення ситуації неможливості виконання потенційного рішення суду про задоволення позову.

Відповідно слід вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Що стосується співмірності заходів забезпечення позовним вимогам, то, зважаючи на відсутність будь-яких даних про дійсну вартість нерухомого майна, стосовно якого вжито заходи забезпечення; відсутність даних про інше майно, щодо якого можна було б вжити заходи забезпечення; відсутність даних про дійсний стан житлового будинку, рік його побудови, тощо, слід вважати, що заходи забезпечення, про вжиття яких просив позивач, не є явно неспівмірними позовним вимогам про стягнення 131448,97 грн. боргу.

Зважаючи на вказане вимоги заяви про забезпечення слід вважати обґрунтованими.

Однак із заяви про забезпечення позову вбачається, що заявник просив забезпечити позов, шляхом накладення заборони відчуження частини будинку.

Натомість, судом першої інстанції накладено арешт на вказану частину будинку, шляхом накладення заборони на відчуження частини будинку.

З наведеного вбачається, що суд вийшов за межі заявлених вимог, викладених в заяві про забезпечення позову, оскільки заявником не було заявлено вимоги про накладення арешту на частину будинку, про яку йдеться.

Враховуючи вказане, вийшовши за межі вимог заяви про забезпечення, суд, з власної ініціативи, всупереч волі позивача, оскаржуваною ухвалою порушив право відповідача ОСОБА_2 на розпорядження та вчинення інших дій щодо її майна, які унеможливлюються в звязку із накладенням арешту.

Враховуючи те, що суд вийшов за межі вимог заяви про забезпечення позову, однак, зважаючи на підставність заяви про забезпечення, оскаржуване судове рішення слід змінити виклавши резолютивну частину ухвали таким чином:

«Заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задовольнити.

Заборонити відчуження 45/100 частин житлового будинку в м. Львові, смт. Рудно, вул. Новоселів, 39, що на праві власності належить ОСОБА_2».

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року змінити, виклавши резолютивну частину ухвали таким чином:

«Заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задовольнити.

Заборонити відчуження 45/100 частин житлового будинку в м. Львові, смт. Рудно, вул. Новоселів, 39, що на праві власності належить ОСОБА_2».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_5