Дата документу 13.11.2019 Справа № 320/7450/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/7450/18 Головуючий у 1 інстанції Горбачова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/3017/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 , про визнання правовідносин за договором припиненими,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 , про визнання правовідносин за договором припиненими.

В обґрунтування позову зазначала, що 22 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №10-2000-088И, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 82 400 доларів США.

В забезпечення виконання умов кредитної угоди між банком та позичальником, а також ОСОБА_1 був укладений договір поруки №10-2000-088П від 22.08.2008 р.

Крім того, додатково виконання основного зобов`язання було забезпечено договором іпотеки нерухомого майна.

Позивач вважає, що правовідносини за договором поруки є припиненими в силу вимог ст. 559 ЦК України, оскільки договір поруки може містити строк дії, якщо настав строк виконання основного зобов`язання кредитор має пред`явити до поручителя вимоги протягом шести місяців з дня його настання. В іншому випадку дія поруки припиняється. Укладений між сторонами спірний договір поруки вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань по кредитному договору.

ОСОБА_4 починаючи з 2010 року в порушення положень кредитного договору не виконує його умови, а відтак, датою початку відліку строку в який мають бути пред`явлені претензії поручителю є 11 серпня 2010, тобто шість місяців з дня виникнення права на пред`явлення вимог і до припинення поруки спливають 11 лютого 2011 року з якої порука є припиненою.

Однак, позивачу стало відомо про існування стягнення боргу за рішенням суду лише у 2018 року, і про те, що стягнення проведено виключно з позичальника, а до поручителя вимог не пред`явлено.

29 вересня 2010 року на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_5 , з позичальника стягнуто суму боргу.

До поручителя вимог не пред`являлось. Але у телефонному режимі вона постійно отримує погрозливі дзвінки про повернення коштів від працівників банку. Вважає дії банка незаконними.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд визнати припиненою поруку, що випливає із договору поруки №210-2000-088П, укладеного 22.08.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано припиненою поруку, що випливає із договору поруки №10-2000-088П, укладеного 22.08.2008 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення. Скасувати заходи забезпечення позову, вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до ст.. 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовною заявою. Позивач мала змогу звернутися з відповідним позовом до суду протягом трьох років починаючи з вересня 2010 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Визнаючи припиненою поруку, суд першої інстанції виходив з того, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання осново зобов`язання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_6 та Банком „Фінанси та Кредит 22.08.2008 р. укладено кредитний договір № 10-2000-088И, відповідно до умов якого ОСОБА_7 отримала кредит у сумі 82 400 доларів США з кінцевим терміном повернення 21.08.2028 р. та зобов`язалася сплачувати відсотки за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_3 та АТ «Банк Фінанси та Кредит» 22.08.2008 р. були укладені іпотечні договори № 10-2000-0881 та № 10-2000-088І1, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку наступне нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки площею 747 кв.м. та 285 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позичальник порушила умови повернення кредитних коштів, що стало підставою для звернення Банку до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення коштів, відповідно умов кредитного договору.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29.09.2010 р., яке набрало законної сили 12.10.2010 року, з ОСОБА_3 на користь АТ «Банк Фінанси та Кредит» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 10-2000-088И станом на 11.08.2010 року в сумі 664 836,10 грн. (складається із: 658843,25 грн. заборгованість по кредиту, прострочений кредит, прострочені проценти, нараховані проценти; 5992,85 грн. сума пені); судовий збір - 1 700 грн., витрати за технічно-інформаційне забезпечення розгляду справи 120 грн., а всього 666 656, 10 грн.

Крім того, вищевказаним судовим рішенням встановлено, що 22.08.2010 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_8 укладено договір поруки № 10-2000-088П.

Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов`язався у повному обсязі відповідати перед Кредитором за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 умов кредитним договором № 10-2000-088И від 22.08.2010 року, відповідно до якого Боржникові наданий кредит у розмірі 82 400, 00 доларів США зі сплатою 16,5 % річних.

Відповідно до п. 6.2. договору поруки, договір вступає в силу з моменту його підписання повноваженими представниками сторін. Порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору.

Положеннями ч.4 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови договору поруки від 22.08.2008 року не можуть суперечити положенням ЦК України, і саме норми закону є визначальними при тлумаченні його умов.

Відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позичальник порушив умови договору кредиту і банк пред`явив вимоги про стягнення, тобто реалізував своє право на дострокове стягнення кредиту, що є правом банку.

З огляду на вищевказане, своїми діями банк в односторонньому порядку змінив умови основного зобов`язання, які в свою чергу є обов`язковими для поручителя.

В матеріалах справи відсутні відомості про те Банк вказані вимоги до поручителя не доводив.

Такі ж відомості не були надані відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Встановлено, що борг було стягнуто виключно з позичальника, до поручителя вимоги не заявлялися.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що банк пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання і зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (ч. 4 ст. 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6-53цс14 від 17.09.2014 року та у справі № 6-990цс15 від 27.01.16 року,

При зміні банком, на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, строку виконання основного зобов`язання, шестимісячний строк, протягом якого кредитор має право звернутись з позовом до поручителя повинен обчислюватись з моменту припинення позичальником виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

Таким чином, за приписами ч. 4ст. 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Строк виконання основного зобов`язання змінився, а отже, строк зобов`язання, встановлений за договором поруки також є таким, що сплив. З моменту настання строку виконання основного зобов`язання, же минув строк позовної давності.

В постанові від 29 березня 2017 року Верховний Суд України у справі № 6-3087цс16 висловив правову позицію у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя та припинення поруки, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

З огляду на вищевикладене, банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, зокрема рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29.09.2010 року, яке набрало законної сили та має преюдиційний характер і обставини, що ним встановлені, не потребують доказуванню.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з вказаним позовом є безпідставними.

Посилання скаржника на те, що позивач мала змогу звернутися з відповідним позовом до суду протягом трьох років починаючи з вересня 2010 року, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач була обізнана про існування вказаного рішення чи будь які інші докази Банком на підтвердження цього не надано.

Скаржником на спростування доводів позивача про те, що про існування рішення від 29.09.2010 року їй стало відомо у травні 2018 року, не надано будь-яких доказів.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 червня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: