Провадження №22-ц/812/1877/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Миколаїв

Справа № 490/2165/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за поданням

державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену суддею Прохоровим П.А. 20 березня 2013 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту ухвали не зазначена,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2013 року державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 .

В поданні державний виконавець посилався на те, що на виконанні у відділі перебувають виконавчий лист, виданий Миколаївським окружним адміністративним судом 2 листопада 2011 року та вимога № Ф-851/1? видана УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва 1 лютого 2011 року про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва та УПФУ заборгованості на загальну суму 47905 грн. 87 коп.

Посилаючись на те, що боржник ухиляється від виконання виконавчих документів, що відповідно до статті 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» є підставою встановлення обмежень, державний виконавець просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2013 року подання задоволено. Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань за вказаними виконавчими документами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні подання, посилаючись на недоведеність факту ухилення від виконання виконавчих документів.

Справа розглядалась у присутності представника боржника ОСОБА_2 Інші учасники справи, Центральний ВДВС та стягувачі, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, але у судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим суд розглядав справу у їх відсутність, відповідно до ч. 2 ст. 393 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника боржника, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, суд першої інстанції виходив з того, що боржник без поважних причин не вчиняє дій, спрямованих на виконання виконавчого напису, а тому є підстави для застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон).

Положеннями статті 6 Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (п. 5);

- якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до статті 377-1 ЦПК України та пункту 18 частини 3 статті 11 Закону «Про виконавче провадження» в попередній редакції (пункт 19 частини 3 статті 18 Закону «Про виконавче провадження» в редакції від 5 жовтня 2016 року) такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Оскільки поняття «ухилення» законодавчо не визначено та має оціночний характер, судова практика вважає ухиленням з об`єктивної сторони діяння або бездіяльність боржника, які полягають в навмисному чи іншому свідомому невиконанні обов`язку (Верховний Суд України. Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України).

На підставі наведеного вище, можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань», варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Форма та зміст подання державного виконавця має відповідати вимогам розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, в редакції від 5 жовтня 2016 року (далі Інструкція), зокрема подання має містити обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду виконавець повідомляє боржника.

Отже, відповідно до частини 2 статті 10 ЦПК наявність обставин, за яких може бути встановлено обмеження, в тому числі і наявність умислу боржника на ухилення від виконання зобов`язань, покладається на суб`єкта подання державного виконавця. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Сам факт наявності невиконаних зобов`язань не може бути достатньою підставою для встановлення обмеження у виїзді за межі України.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2011 року старшим державним виконавцем Центрального ВДВС ММУЮ відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2а-8936/10/1470, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва податкового боргу на суму 46 617 грн. 07 коп. (а.с.6). Крім того, 12 вересня 2012 року відкрито виконавче провадження за вимогою № Ф-851/1, виданою УПФУ у Центральному районі м. Миколаєва 1 лютого 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 1288 грн. 80 коп.(а.с. 7).

У поданні про встановлення обмежень державним виконавцем зазначено про арешт майна, яке належить ОСОБА_1 , арешт його автотранспортних засобів та оголошення їх у розшук.

Проте, подання державного виконавця не містить жодних посилань на конкретні факти навмисного чи іншого свідомого невиконання обов`язку ОСОБА_1 та доказів на підтвердження цих фактів.

Вирішуючи подання, суд першої інстанції не звернув належної уваги на умови застосування обмежень, встановлених статтею 6 Закону, не дав оцінки достатності обґрунтування у поданні можливості застосування цих положень; не зазначив в ухвалі конкретних фактів свідомих дій або бездіяльності боржника, спрямованих на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Доказів, які б підтверджували факт свідомого ухилення боржника від виконання виконавчого напису, державним виконавцем не надано, а сам факт невиконання виконавчого напису боржником не може бути достатньою підставою для застосування Закону щодо тимчасового обмеження в праві виїзду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав, передбачених Законом для застосування обмежень щодо виїзду ОСОБА_1 за межі України.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову у задоволенні подання державного виконавця з вищезазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2013 року скасувати та постановити нову.

У задоволенні подання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.О.Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 15 листопада 2019 року.