ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року

м.Суми

Справа №581/448/18

Номер провадження 22-ц/816/48/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собина О. І.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 03 жовтня 2018 року, ухваленого в складі судді Кузьмінського О.В., в приміщенні Липоводолинського районного суду Сумської області, повний текст рішення складено 08 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2, в якому остаточно уточнивши свої позовні вимоги (т. 2, а.с. 130-132), просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпуски за відпрацьований період з 26 грудня 2009 року до 30 квітня 2018 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року до 03 жовтня 2018 року включно. Свої вимоги мотивував тим, що з 26 грудня 2009 року до 30 березня 2018 року він перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2, на підставі укладеного між ними трудового договору № 211-10. За весь час роботи, з незалежних від нього причин, він не був у відпустці, загальна кількість невикористаних днів відпустки становить 198 календарних днів, що відповідно до положень ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» мали бути компенсовані відповідачем у день його звільнення. Оскільки відповідачем не проведено повного розрахунку при його звільненні, на його звернення з цього приводу ФОП ОСОБА_2 не реагував, є підстави для стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 03 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що роботодавець, в тому числі і фізична особа - підприємець, зобов'язаний дотримуватись норм трудового законодавства щодо складання графіків відпусток, видачі наказу про відпустку. Зазначає, що наданий відповідачем журнал випуску автомобілів на лінію не є належним та допустимим доказом перебування працівників у відпустці у спірний період, оскільки в його трудові обов'язки входило також ремонт транспортного засобу, а графік обліку робочого часу відповідачем не вівся. Стверджує також, що з відомостей про застраховану особу вбачається, що йому кожного місяця нараховувалась заробітна плата, а не відпускні. Також зазначає, що показання свідків в судовому рішенні викладені не повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, який проти скарги заперечував, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 26 грудня 2009 року до 30 березня 2018 року позивач не був на роботі протягом 229 календарних днів, за які виплачувалась йому заробітна плата, що фактично підтверджує перебування його в оплачуваній відпустці. Норми чинного законодавства не зобов'язують відповідача вести графіки відпусток та видавати накази про відпустки.

З такими висновками суду колегія суддів апеляційного суду не може погодитись, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Статтями 43, 45 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2009 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 211-10 (т. 1, а.с. 10), відповідно до умов якого, позивач був прийнятий на роботу водієм маршрутного автобуса, час роботи установлюється за графіком, тривалість робочого часу не повинна перевищувати 40 годин на тиждень. Сторони погодили, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарних дні за графіком (п. 6 договору).

30 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України (т.1, а.с. 9).

02 квітня 2018 року та 10 квітня 2018 року ОСОБА_1 звертався до ФОП ОСОБА_2 із заявами, в яких просив виплатити заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористані дні відпустки (т.1, а.с. 14, 17).

Відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні роз'яснення містяться також у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, доведенню підлягає факт невикористання позивачем днів щорічної відпустки.

ОСОБА_2 з 29 серпня 2001 року зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності за видом економічної діяльності - пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення. У своїй діяльності ФОП ОСОБА_2 використовується наймана праця.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Дійсно, нормами трудового законодавства України прямо не передбачено обов'язку підприємця вести кадрову документацію при застосуванні найманої праці.

Однак, зі змісту ст. 29 КЗпП України слідує, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний, зокрема, ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором.

Відповідно до положень ст. ст. 2 та 10 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Більш того, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» зобов'язано роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Наказом Державного комітету статистики України від 28 вересня 2005 року № 286 затверджено Інструкцію зі статистики кількості працівників, яка містить основні методологічні положення щодо визначення показників кількості працівників у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об'єктивної статистичної інформації щодо зайнятості працівників та розмірів їхньої оплати праці.

Дія Інструкції поширюється на всіх юридичних осіб, їхні філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, а також на фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю.

Пунктом 1.6 Інструкції, зокрема, встановлено, що до первинної облікової документації для визначення кількісного складу працівників, зокрема, належать наказ (розпорядження) про прийом на роботу, переведення на іншу роботу, припинення трудового договору, особова картка, наказ (розпорядження) про надання відпустки, табель обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати.

Таким чином, з наведених норм слідує, що саме на роботодавця покладено обов'язок вести облік як робочого часу працівника, так і відпусток, що надаються працівнику, на що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, уваги не звернув.

Більш того, сторони, укладаючи трудовий договір, погодили, що відпустка надається за графіком (п. 6 договору).

Однак, ФОП ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження погодження з позивачем графіку відпусток за весь час перебування в трудових відносинах та їх фактичного використання. Журнал випуску автомобілів на лінію ПП ОСОБА_2 таким доказом не являється.

Зокрема, у вказаних журналах міститься інформація лише щодо здійснення водієм у певний день пасажирських перевезень. Однак, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які працювали у ФОП ОСОБА_2 водіями, зазначили, що окрім здійснення пасажирських перевезень до їх повноважень належить також ремонт транспортного засобу, на якому вони працювали. Вказане не заперечуються також і відповідачем. Тобто, відсутність запису в журналі про виїзд позивача на маршрут, не дає підстави вважати, що він був відсутнім на роботі.

Окрім того, беручи до уваги наданий відповідачем розрахунок днів, за яким позивач начебто перебував у відпустці 229 календарних дні, судом не було враховано те, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору, загальна кількість днів відпустки за відпрацьований позивачем період становить лише 198 календарних дні. Разом з тим, ФОП ОСОБА_7 при звільненні перерахував ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку, тим самим підтвердив факт наявності у позивача невикористаних днів відпустки та спростував наведений ним розрахунок.

Таким чином, враховуючи те, що ФОП ОСОБА_7, на якого нормами чинного трудового законодавства покладено обов'язок здійснювати облік використаних днів відпустки, не доведено відсутність у позивача на момент звільнення невикористаних днів відпустки за спірний період, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При визначенні розміру компенсації за невикористанні дні відпустки, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У випадку збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п. п. 3, 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. п. 7 та 8 Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З індивідуальної відомості про застраховану особу слідує, що заробітна плата позивача з квітня 2017 року до грудня 2017 року становила 3200 грн 00 коп в місяць, а з січня 2018 року до березня 2018 року включно - 3750 грн 00 коп (т. 1, а.с. 11-13). Ці відомості підтверджуються і довідкою відповідача (т. 2, а.с. 135) та його письмовими поясненнями, які він надав до апеляційного суду.

Таким чином, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за період з квітня 2017 року до березня 2018 року включно, який становить 113 грн 14 коп (40050 грн / 354 дні) та кількості днів невикористаної відпустки за період з 26 грудня 2009 року до 30 березня 2018 року - 198 дні, розмір компенсації, передбаченої ст. 83 КЗпП України, складає 22401 грн 72 коп (113,14 грн х198 дні).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем при звільненні було виплачено ОСОБА_8 за невикористані дні відпустки 2180 грн 00 коп. Вказане не заперечується також і позивачем. Отже, з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 20221 грн 72 коп (22401 грн 72 коп - 2180 грн 00 коп).

Враховуючи те, що відповідачем при звільненні позивача не було проведено повного розрахунку, є підстави для застосування до нього відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку складає 178 грн 57 коп (7500 грн 00 коп / 42 робочих дні). Виходячи з сумарного числа робочих днів за період з 31 березня 2018 року до 03 жовтня 2018 року, що становить 127 робочих дні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22678 грн 39 коп (178,57 грн х 127 дні). Свого графіку робочих днів відповідач не надав, тому для розрахунку взяті робочі дні по Україні за цей період.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Колегія суддів апеляційного суду не може взяти до уваги наведений позивачем розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки п. 10 вказаного Порядку, на який посилається позивач, передбачено корегування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадового окладу за період, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, а не при стягненні компенсаційних виплат та при застосуванні відповідальності за порушення строків розрахунку при звільненні.

З урахуванням викладеного, рішення суду на підставі п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки в розмірі 20221 грн 72 коп та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22678 грн 39 коп.

Окрім того, відповідно до положень ч. ч. 6, 13 ст. 141 ЦПК України, з ФОП ОСОБА_2 в дохід держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 704 грн 80 коп за розгляд справи судом першої інстанції та 1057 грн 20 коп за апеляційний перегляд рішення суду.

Керуючись ст. ст. 368 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 03 жовтня 2018 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (проживає: АДРЕСА_1, РНОКППДФО НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (проживає: АДРЕСА_2, РНОКППДФО НОМЕР_2) компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 20221 грн 72 коп та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22678 грн 39 коп. При виплаті здійснити утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (проживає: АДРЕСА_1, РНОКППДФО НОМЕР_1) в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві (м. Київ) 22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 6001, Код класифікації доходів бюджету: 22030106) судові витрати в розмірі 704 грн 80 коп за розгляд справи судом першої інстанції та 1057 грн 20 коп за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина