ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заподіяних збитків,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що 23 квітня 2016 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем Volkswagen Caddy н/з НОМЕР_4 порушив Правила дорожнього руху, в результаті чого сталась дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено автомобіль Honda Civic н/з НОМЕР_3 під його керуванням. Автомобіль Honda Civic н/з НОМЕР_3 належить йому на підставі генеральної довіреності на представництво як власника транспортного засобу перед третіми особами від 16 вересня 2015 року.

Відповідно до висновку експерта-товарознавця від 16 травня 2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Honda Civic н/з НОМЕР_3, склала 113 860, 15 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 99 107,60 грн без врахування складової ПДВ. Окрім цього було сплачено вартість послуги проведеного експертного автотоварознавчого дослідження у розмірі 600 грн.

Розмір страхового відшкодування згідно полісу № АЕ 8186002 від 26 лютого 2016 року ПрАТ «ЄСС», наданого відповідачем, становить 99 000 грн, тому з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 14 860 грн.

Вважає, що з відповідача підлягає стягненню упущена вигода, оскільки 21 квітня 2016 року він та ОСОБА_3 уклали попередній договір купівлі-продажу автомобіля Honda Civic н/з НОМЕР_3 за 300 000 грн, та при підписанні цього договору він отримав від ОСОБА_3 завдаток в сумі 25 000 грн. Однак, внаслідок вчиненої з вини відповідача ДТП автомобіль втратив товарний вигляд, продати його в такому стані він не міг, тому повернув ОСОБА_3 суму завдатку в подвійному розмірі, тобто 50 000 грн, чим поніс матеріальні збитки не тільки в сумі, обумовленій при продажу автомобіля, а ще й додатково 25 000 грн. Таким чином, розмір упущеної вигоди складає, з вирахуванням суми страхового відшкодування: 300 000 грн - 99 000 грн + 25 000 грн = 226 000 грн.

01 червня 2016 року він продав пошкоджений автомобіль за 150 000 грн ОСОБА_4, тому розмір упущеної вигоди становить 226 000 грн - 150 000 грн = 76 000 грн.

Крім того, з відповідача мають бути стягнуті витрати на правову допомогу, оскільки він навмисно затягував розгляд адміністративної справи у суді, а саме з квітня 2016 по жовтень 2016 року.

Зважаючи на викладене, та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду, яка складається з різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 14 860 грн, вартості послуг експертного автотоварознавчого дослідження, яка склала 600 грн, розміру упущеної вигоди від запланованого продажу автомобіля Honda Civic н/з НОМЕР_3 у розмірі 76 000 грн, всього 91 460 грн; витрати на правову допомогу в розмірі 24 000 грн та судовий збір в розмірі 866 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заподіяних збитків - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, яка складається з різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 14 860,15 грн, вартості послуги експертного автотоварознавчого дослідження, яка склала 600 грн, всього 15 460,15 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду в частині стягнення майнової шкоди в розмірі упущеної вигоди від запланованого продажу автомобіля та судових витрат зі сплати на правову допомогу та судового збору скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення майнової шкоди в розмірі упущеної вигоди від запланованого продажу автомобіля не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки купівлю-продаж пошкодженого автомобіля було здійснено шляхом його передачі за дорученням і отриманням коштів шляхом надання розписки, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Крім того, з метою здійснення продажу автомобіля його було знято з обліку для реалізації, укладено передоручення та видано довіреність на іншу особу. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні судових витрат зі сплати на правову допомогу та судового збору вважає безпідставним, оскільки суд повинен діяти в рамках законодавства і визначити його, відповідно до наданих позивачем документів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в позовних вимогах до нього повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції помилково при ухваленні оскаржуваного рішення не було взято до уваги те, що позивач не є власником пошкодженного автомобіля, оскільки наявна в матеріалах справи довіреність свідчить про представницькі відносини між особою, яка її видала та особою, якій її видано, а тому виключають будь-яку можливість для ОСОБА_1 виступати стороною у суді та діяти особисто від свого імені. Отже, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. позивач не набув права власності на зазначений у позовній заяві транспортний засіб, а відтак правовідносини з представництва, пов'язані із користуванням таким транспортним засобом не можуть створювати для позивача правові наслідки, як для власника, у тому числі позбавляють його права на стягнення будь-яких збитків (страхових відшкодувань тощо), заподіяних такому транспортному засобу від свого імені та у власних інтересах.

Учасники справи правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалися.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 квітня 2016 року о 12 год. 00 хв. у м. Дніпро, на перехресті нерівнозначних доріг вул. Шмідта та вул. Комсомольської, ОСОБА_2, керуючи автомобілем Volkswagen Caddy д/н НОМЕР_4 рухаючись по другорядній дорозі та повертаючи ліворуч з вул. Комсомольської на вул. Шмідта у бік проспекту Пушкіна не надав дорогу автомобілю Honda Civic д/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1, який рухався по головній дорозі вул. Шмідта в напрямку з проспекту Пушкіна у бік проспекту ОСОБА_5, в результаті чого відбулось зіткнення автомобіля Volkswagen Caddy д/н НОМЕР_4 та автомобіля Honda Civic д/н НОМЕР_3, чим порушив вимоги п.1,3, 1.5, 16.11 ПДР України.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2016 року по справі № 200/7957/16-п ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Судове рішення набрало законної сили.

Згідно довіреності від 16 вересня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дудкіною С.Г., Антіпенко О.Г. уповноважив ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9, кожен з яких діє окремо, вчиняти від його імені всі не заборонені законодавством правочини та інші юридичні дії щодо належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки Honda моделі Civic, реєстраційний номер НОМЕР_3 для чого надав їм право представляти його інтереси як власника транспортного засобу в органах нотаріату, комісійних магазинах, станціях технічного обслуговування та ремонту, страхових компаніях, у відповідному суб'єкті оціночної діяльності, органах та підрозділах Міністерства внутрішніх справ України…, в інших установах, підприємствах і організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності, у відносинах з фізичними особами з усіх без винятку питань, пов'язаних з утриманням, використанням (експлуатацією) і розпорядженням ТЗ, від його імені подавати заяви…, зняти ТЗ з обліку, продати (в тому числі по частинах), … укладати, змінювати та розривати договори, пов'язані з експлуатацією та відчуженням ТЗ (попередні договори, договори купівлі-продажу, оренди (найму)…, здійснювати розрахунки за укладеними договорами, одержати належну йому за проданий ТЗ грошову суму… укладати, якщо в тому буде необхідність, договори про відшкодування завданої шкоди, одержувати та сплачувати за такими правочинами страхові відшкодування та/або грошові суми у розмірах згідно з калькуляціями, актами або домовленістю…, використовувати (експлуатувати) ТЗ за призначенням ..., представляти його інтереси та вести від його імені справи в судах України з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі…

Згідно висновку № 0705/16/16 від 16.05.2016 року експерта Дроздова Ю.В. вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин автомобіля «Honda Civic» реєстраційний № НОМЕР_3 склала 113860,15 грн. Вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин автомобіля «Honda Civic» реєстраційний № НОМЕР_3 складає 99 107,60 грн. (без урахування складової ПДВ).

За послуги проведеного автотоварознавчого дослідження сплачено ОСОБА_1 600,00 грн, що підтверджується квитанцією від 16.05.2016 року.

Згідно повідомленню ПрАТ «Європейський страховий союз», розмір страхового відшкодування склав 99 000,00 грн, суму якого страховик виплатив позивачу.

Встановивши вищевикладені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.22, 1166, 1188, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про залишення поза увагою суду першої інстанції того, що позивач не є власником пошкодженого автомобіля, а відтак правовідносини, пов'язані із користуванням таким транспортним засобом не можуть створювати для позивача правові наслідки, як для власника, у тому числі позбавляють його права на стягнення будь-яких збитків (страхових відшкодувань тощо), заподіяних такому транспортному засобу від свого імені та у власних інтересах, є безпідставними, оскільки спростовуються висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 61-2345св18, які зводяться до безумовності права потерпілого на вибір способу захисту порушеного права шляхом пред'явлення вимоги про відшкодування шкоди її заподіювачем і таке право позивача судом першої інстанції при розгляді справи було забезпечено.

Згідно частини першої статті 1166, частини другої статті 1188 ЦК України шкода, завдану майну фізичної особи джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до вимог статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У відповідності до статті 29 вказаного Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з врахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення упущеної вигоди, суд першої інстанції, керуючись ст.22 ЦК України, Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, обґрунтовано посилався на те, що документи, надані позивачем з метою підтвердження своїх доводів щодо відчуження транспортного засобу - попередній договір купівлі-продажу та розписка, складені з порушенням вимог щодо форми, передбаченої вищеназваними нормативно-правовими актами для договорів купівлі-продажу транспортних засобів, а тому не можуть бути прийняті в якості належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відповідно до вимог ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України.

Надана позивачем довідка ТСЦ 1242 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 02.11.2017 року щодо зняття з обліку автомобіля для реалізації також не є доказом продажу ОСОБА_1 автомобіля Honda Civic д/н НОМЕР_3, оскільки також не свідчить про те, що в подальшому відбулось відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для стягнення майнової шкоди в розмірі упущеної вигоди від запланованого продажу автомобіля не можуть бути прийняті до уваги, оскільки були предметом розгляду в суді першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують та висновків суду не спростовують.

Стосовно позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Івановою Т.М. 25 квітня 2016 року був укладений Договір № 10/16 про надання правової допомоги. Згідно Додатку № 1 до вказаного договору, вартість послуг адвоката складає 10 000 грн.

Згідно акту прийому-передачі грошової суми від 09.11.2017 року, ОСОБА_1 сплатив адвокату Івановій Т.М. 10 000 грн.

Як встановлено діючим законодавством, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з абз. 2 п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Згідно «Розрахунку суми витрат позивача на правову допомогу, які він поніс у зв'язку з розглядом справи станом на 01.03.2018 року», наданого адвокатом Івановою Т.М., загальна сума витрат складає 24 000 грн, що суперечить акту прийому-передачі грошової суми від 09.11.2017 року (а.с.56,74).

Крім того, акт прийому-передачі грошової суми від 09.11.2017 року не є документом, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформленим у встановленому законом порядку.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу, оскільки правильність вказаного висновку у встановленому законом порядку позивачем не спростована, з урахуванням наступного.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, які б відповідали його фактичним витратам та вимогам законодавства, і тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові у цій частині є обґрунтованим та таким, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року № 61-3416 св 18.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції посилався на ст. 141 ЦПК України, та з урахуванням понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат зі сплати судового збору, пропорційності розміру задоволених позовних вимог, визначив до відшкодування позивачу судові витрати зі сплати судового збору у розмірі, який є обґрунтованим та пропорційним, з урахуванням ціни позову.

Таким чином, доводи апеляційних скарг необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом судового рішення, згідно ст.141 ЦПК України, розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова