РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15419/18

пр. № 2/759/2016/19

25 жовтня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - П`ятничук І.В.,

за участю секретарів судового засідання - Медвідчук В.В., Винарчук М.А., Дрозі Т.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу від 04.12.2015 недійсним в частині покупця, визнання покупцем, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 01.10.2018 р. звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив суд постановити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , недійсним в частині виникнення прав та обов`язків покупця у ОСОБА_3 та визнати покупцем за договором договір купівлі-продажу автомобіля марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 .

В обгрунтування заявлених позовних вимог вказуючи на те, що позивачем та відповідачем ОСОБА_2 існували боргові відносини на підставі договору позики від 27 серпня 2004 року, у зв`язку із невиконанням умов договору та неповерненням отриманих у позику грошових коштів частина заборгованості була стягнута з відповідача ОСОБА_2 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Звєрькової Н.В. від 27.12.2004 року, а решта заборгованості - на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2006 року у справі №2-1131. Виконавчі документи були звернуті позивачем до виконання, проте і досі реального виконання договору, виконавчого напису нотаріуса та судового рішення відповідачем ОСОБА_2 не здійснено досі навіть у частині, виконавче провадження триває, на все рухоме та нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 накладено арешт. Як стало відомо позивачу, 04.12.2015 року за сином Боржника - ОСОБА_3 , зареєстровано право власності на автомобіль марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску, дн.з. НОМЕР_1 . Однак, як вказує позивач зазначений автомобіль придбаний саме боржником ОСОБА_2 за його кошти та для його користування. Однак оформлений на сина останнього ОСОБА_3 з метою неможливості включення зазначеного автомобіля до майнової маси боржника та виконання вищевказаного рішення суду щодо стягнення з нього коштів на користь позивача. Враховуючи наведене та посилаючись на ст. 203, 215, 217, 235, 655 ЦК України просив заявлені вимоги задовольнити.

Відповідно до ухвали судді Святошинського районого суду м.Києва від 02 жовтня 2018 р. відкрито провадження по справі.

12.03.2019 р. позивачем подано до суду заяву про зміну предмету позову відповіно до заявлених вимог позивач просить визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №36 від 03.12.2015 р. укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у територіальному сервісному центрі МВС 3246 РСЦ МВС в Київській області недійсним в частині виникнення прав та обов`язків покупця у ОСОБА_3 недійсним щодо автомобіля марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та визнати покупцем за договором договір купівлі-продажу транспортного засобу №36 від 03.12.2015 р. укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у територіальному сервісному центрі МВС 3246 РСЦ МВС в Київській області щодо автомобіля марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 .

19.07.2019 р. відповідачами подано відзиви щодо заявлених позовних вимог.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 19.07.2019 р. закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, направив до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому є можливим розгляд справи в його відсутності.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову та просила їх задовольнити вказуючи на обставини справи викладені в позовній заяві та в заяві про зміну предмету позову.

Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог, вказуючи на те, що автомобіль марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , придбано виключно за кошти ОСОБА_3 які отримані ним від продажу попереднього автомобіля «Шкода Супер Б» та здійснення підприємницької діяльності, також ОСОБА_2 зазначав що на час придбання спірного автомобіля перебував в зоні проведення АТО і тому не міг не тільки придбати а і надати кошти на придбання даного автомобіля, також зазначав, що з позивачем у нього не було боргових зобов`язань.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України ;кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи. між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 існували боргові відносини на підставі договору позики від 27 серпня 2004 року, у зв`язку із невиконанням умов договору та неповерненням отриманих у позику грошових коштів частина заборгованості була стягнута з відповідача ОСОБА_2 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Звєрькової Н.В. від 27.12.2004 року, а решта заборгованості - на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2006 року у справі №2-1131.

Виконавчі документи були звернуті позивачем до виконання, проте і досі реального виконання договору, виконавчого напису нотаріуса та судового рішення відповідачем ОСОБА_2 не здійснено досі навіть у частині, виконавче провадження триває, на все рухоме та нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 накладено арешт.

Дійсно, відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №36 від 03.12.2015 р. укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у територіальному сервісному центрі МВС 3246 РСЦ МВС в Київській області ОСОБА_3 придбано автомобіль марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску.

Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується положеннями цивільного законодавства, які встановлюють умови чинності правочинів, підстави визнання правочину недійсним та визначають правові наслідки недійсності правочинів.

Так, за приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 235 цього Кодексу удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом цієї норми в удаваному правочині воля сторін спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, а ознакою удаваного правочину є те, що у ньому внаслідок навмисних дій його учасників зовнішнє волевиявлення сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що хоча закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин норми, які регулюють той правочин, який сторони мали на увазі, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України.

Договір купівлі-продажу є правочином, який спрямований на реальне настання правових наслідків для його сторін, оскільки у зв`язку з його укладенням у покупця виникає обов`язок оплати придбаного товару та набувається право власності на нього.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №36 від 03.12.2015 р. ОСОБА_3 придбано у ОСОБА_6 транспортний засіб марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску за ціною 72500 грн.

Як вбачається з матеріалів справи. Відповідно до довідки головного управління ДФС у м.Києві від 03.06.2019 р. ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа підприємець з 2010 р., з вказаного часу даною особою отримано наступні доходи за 2015 р. - 3478000 грн., за 2014 р. - 7200 грн., ( а.с. 151-152).

Таким чином суд вважає спростованими доводи позивача, щодо того, що вказаний автомобіль придбано за кошти ОСОБА_2 отримані ним від боргових зобов`язань 2004 р. та те, що ОСОБА_3 на момент укладання даної угоди не мав власних коштів на її укладання та на придбання автомобіля.

Також, не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що даним спірним автомобілем користується ОСОБА_2 , оскільки відповідно до листа управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП в м.Києві від 11.01.2019 р. фактів ДТП чи порушень ПДР ОСОБА_2 під час керування т/з марки «LEXUS», модель IS300, 2007 року випуску встановлено не було ( а.с. 93).

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 655 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353, 430 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу від 04.12.2015 недійсним в частині покупця, визнання покупцем - відмовити.

Рішення може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення суду буде виготовлено протягом десяти днів.

Суддя І.В.П`ятничук