"28" лютого 2019 р. Справа № 363/3921/18
28.02.2019 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:
головуючого - судді Котлярової І.Ю.,
за участі секретаря - Палій Л.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртунельбуд» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, компенсації за всі не використанні дні щорічної відпустки та моральної шкоди, -
ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду із позовом до ТОВ «Укртунельбуд» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, компенсації за всі не використанні дні щорічної відпустки та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 01.02.2011 року він був прийнятий ТОВ «Укртунельбуд» на посаду електрослюсаря 4 розряду. Згідно наказу від 01.09.2011 року № 57-к його було переведено на посаду електрослюсаря на проходці 4 розряду на підземні роботи. У звязку із тим, що виплату заробітної плати роботодавець постійно затримував, а на звернення щодо вчасної сплати заробітної плати роботодавець відповідав обіцянками про вчасну виплату заробітної плати з наступного місяця, які так і не були ним виконані, 01.06.2018 року позивач за угодою сторін звільнився. На прохання позивача надати в день звільнення довідку про заборгованість із заробітної плати, відповідачем було надано довідку про заробітну плату за 2018 рік. 05.06.2018 року позивачем на адресу відповідача було надіслано заяву з проханням надати довідку про заборгованість із заробітної плати, із зазначенням суму грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки та належним чином завірену копію наказу про звільнення № 42-к від 01.06.2018 року, а також заяву від 05.06.2018 року з проханням виплатити йому заборгованість із заробітної плати з урахуванням її індексації, компенсації у звязку із порушенням термінів її виплати та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Проте, відповідачем заяви залишились без реагування. Зазначив, що виплата відповідачем заробітної плати на його користь здійснювала з порушенням положень ст. 97, 115 Кодексу законів про працю та ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», що підтверджується виписками за його картковим рахунком. У звязку із чим звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 571, 73 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 46 288, 63 гривень, грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 24 737, 93 гривень та моральну шкоду, яку було завдано відповідачем неодноразовими порушеннями законодавства України про працю, його законних прав та інтересів, які гарантуються Конституцією України у розмірі 62 757, 12 гривень. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору та витрати, що понесені ним на професійну правничу допомогу.
Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду клопотання, в якому на позовних вимогах наполягає, просив розглянути справу без його участі, проти заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача до суду не зявився, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться у матеріалах справи, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, тому суд, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача.
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Як передбачено ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Із копії трудової книжки вбачається, що на підставі наказу № 5-к від 01.02.2011 ОСОБА_1 з 01.02.2011 року прийнято на посаду електрослюсаря 4 розряду у ТОВ «Укртунельбуд». Згідно наказу № 57-к від 01.09.2011 року ОСОБА_1 з 01.09.2011 року було переведено на посаду електрослюсаря на проходці 4 розряду на підземні роботи з новим робочим днем.
Наказом ТОВ «Укртунельбуд» № 42-к від 01.06.2018 року ОСОБА_1 звільнено на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 9).
Згідно довідки виданої ТОВ «Укртунельбуд» № 78 заробітна плата ОСОБА_1 за 2018 рік складає: за січень 2018 року сума доходів 25 093, 11 гривень, пенсійний 4 893, 17 гривень; за лютий 2018 року сума доходів 18 571, 43, пенсійний 3 621, 43 гривень; березень 2018 року сума доходів 16 235, 98 гривень, пенсійний - 3 166, 02 гривень; квітень 2018 року сума доходів 15 776, 40 гривень, пенсійний 3076, 40 гривень, травень 2018 року сума доходів - 4000, 00 гривень, пенсійний 780, 00 гривень, всього сума доходів склала -79 676, 92 гривень, пенсійний 15 537, 02 гривень. Середній заробіток: 15 935, 39 гривень (а.с. 20).
Так, із виписки за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 за період із 01.01.2018 року по 01.07.2018 року та за період з 01.07.2018 року по 10.09.2018 року вбачається, що на його картковий рахунок 26.02.2018 року зараховано заробітну плату у розмірі 5000,00 гривень, 22.03.2018 року у розмірі 15 200,00 гривень, 08.06.2018 року у розмірі 14 950, 00 гривень, 22.06.2018 року у розмірі 13 069, 96 гривень, 31.07.2018 року у розмірі 3 220, 00 гривень та 12 700, 00 гривень (а.с. 14-15).
Згідно виписок за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 за період із 01.10.2018 року по 13.10.2018 року та за період з 13.10.2018 року по 01.02.2019 року ТОВ «Укртунельбуд» будь-яких виплат за даний період не здійснювала (а.с. 60-61).
Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Оскільки відповідачем не проведено повний розрахунок з позивачем, він має компенсувати втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати позивачу, які складають, згідно розрахунку позивача, з яким погодився суд, 571, 73 гривень.
Також, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За змістом п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100, збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Як передбачено п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Із заяви від 05.06.2018 року направленої позивачем керівнику ТОВ «Укртунельбуд» ОСОБА_2 слідує, що позивач просить керівника виплатити йому заборгованість із заробітної плати, з урахуванням її індексації, компенсації у звязку із порушення термінів виплати заробітної плати та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки (а.с. 12).
Оскільки позивач за угодою сторін був звільнений 01.06.2018 року, належні останньому суми при звільненні у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відповідачем виплачені не були, то суд, погоджуючись із розрахунком позивача, жодних заперечень щодо якого відповідачем суду також не надано, вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, в межах заявлених позовних вимог, за період після звільнення з 01.06.2018 року по день фактичного розрахунку, у розмірі 46 288, 63 гривень (758,83 грн. /середньоденна заробітна плата/ х 61 день/кількість днів у періоді з дати звільнення по день фактичного розрахунку).
Щодо вимог позивача про грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, судом зазначається наступне.
Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України,Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Згідно ч.1 ст. 2 Закону України "Про відпустки", право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про відпустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.
Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України "Про відпустки", передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату працю", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Аналізуючи викладене, суд, погоджуючись із розрахунком позивача та приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 24 737,93 гривень.
Щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частина 1 статті 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно роз'яснень, які містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Отже виходячи з вищенаведеного, можна дійти висновку, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. При цьому, слід зазначити, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових відносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримка виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Позивач зазначає, що відповідач своїми діями щодо затримки та невиплати заборгованості по заробітній платі завдав йому моральної шкоди, яка полягає у порушенні нормального життєвого ритму. Зокрема, не маючи іншого доходу та утримуючи малолітню дитину, позивач змушений був вживати додаткові зусилля для організації та забезпечення життя його сімї. Дії відповідача призводили до конфліктів на роботі та непорозумінь в сімї, був змушений звертатись до рідних та друзів з проханням позичити кошти,що принижувало його як чоловіка. Однак, наведене позивачем доведено не в повному обсязі, тому суд вважає, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди виходячи із засад розумності та справедливості, підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі відшкодування 10 000, 00 гривень.
Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд також враховує розяснення пункту 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно із якими розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Дослідивши акт приймання наданих послуг й кількість годин витраченого часу, враховуючи вартість оплачену позивачем за надану йому правову допомогу у розмірі 1000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією, будь-яких інших доказів про понесені витрати на правову допомогу суду надано не було,таким чином, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 грн. 00 коп.
З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, будь-яких доказів на спростування доводів, обґрунтувань та розрахунків позивача суду не надав.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 1 420, 79 гривень.
Враховуючи вищевикладене та керуючись, Конституцією України, ст.ст. 116, 117, 237, КЗпП України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Пленумом Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 п. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 15, 23 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 88,141, 223, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність «Укртунельбуд» (код ЄДРПОУ: 30920263, Київська область, м. Вишгород, вул. Комсомольська, 5) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 420 (одна тисяча чотириста двадцять) гривень 79 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Повний текст рішення виготовлено 07.03.2019 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вишгородського районного суду Київської області.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Вишгородський районний суд Київської області.
Позивач: ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2).
СУДДЯ - І.Ю.КОТЛЯРОВА