Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.11.2019 Справа №607/16163/19

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванко О.М.

за участю секретаря судового засідання Стрілкова М. С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя про визнання право користування та зобов`язання зареєструвати місце проживання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя про визнання право користування та зобов`язання зареєструвати місце проживання. Посилаючись на те, що у1994 році батько ОСОБА_1 займав посаду сантехніка у Технічному коледжі Тернопільського національного технічного університету ім. І. Пулюя. У зв`язку із здійсненням батька позивача трудової діяльності, останньому надали можливість вселитись у гуртожиток, який знаходиться по АДРЕСА_1 , де йому надано відповідну кімнату. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 552 від травня 2003 року вирішено оформити право власності на даний житловий гуртожиток загальною площею 7972,1 кв. м., який перебуває у господарському віданні Тернопільського державного технічного університету ім. І. Пулюя. Для забезпечення своїх конституційних прав позивач звернувся до директора Технічного коледжу ТНТУ із проханням про надання згоди на реєстрацію місця проживання за своїм фактичним місцем проживання. У відповідь на його звернення від 14 лютого 2019 року позивач отримав відповідь, що у Технічного коледжу ТНТУ відсутні правові підставі щодо надання згоди на реєстрацію місця проживання позивача. Позивач є мешканцем даного гуртожитку і має право на користування ним.

У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові та заяві про зміну предмету, позивач просить позов задовольнити та визнати право користування ОСОБА_1 на умовах найму кімнатою в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та визнати неправомірну відмову в реєстрації ОСОБА_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача зареєструвати позивача за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивач та представник зміст позовних вимог підтримав з підстав та обґрунтувань, викладених у позові, та просить його задовольнити.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що на балансі Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя знаходиться будівля гуртожитку загальною площею 7972,10 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить державі в особі Верховної Ради України на праві державної власності та перебуває у повному господарському відданні університету відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю гуртожитку від 11 червня 2003 року. Згідно з наказом ректора ТНТУ №4/7-612 від 07.09.2015 «Про передачу будівель та споруд на баланс юридичної особи - ТНТУ» частина гуртожитку по АДРЕСА_1 а загальною площею 4779,05 кв.м, залишено в користуванні Технічного коледжу ТНТУ для забезпечення здійснення його діяльності відповідно до Положення про ТК ТНТУ. До складу цієї частини гуртожитку входить і кімната 1 блоку 15, яку займає на даний час позивач. Батько позивача був поселений в гуртожиток разом з дружиною ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 , як працівник Технічного коледжу ТНТУ. Попрацювавши деякий час сантехніком в коледжі, батько позивача звільнився з роботи за власним бажанням, розлучився з дружиною та виселився з гуртожитку. Проте ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 продовжували займати жилу площу в гуртожитку. Позивач, як і його мати ОСОБА_4 , ніколи не працював і не працює, не навчався і не навчається в університеті чи коледжі. Крім цього, позивач та ОСОБА_4 проживають в гуртожитку за відсутності законних на те підстав, оскільки відсутній ордер та не укладений договір найму жилого приміщення. У позовній заяві позивач зазначає, що є мешканцем гуртожитку на підставі закону, проте не вказує, на підставі якого саме нормативно-правового акту він є таким мешканцем.

З огляду на те, що позивач не працює, не працював, не навчався, не навчається в ТНТУ та ТК ТНТУ, а також те, що у нього відсутні документи, що підтверджують право на проживання в житлі та згода коледжу чи університету на проживання чи здійснення реєстрації, відсутні будь-які правові підстави для реєстрації та вселення позивача у кімнату 1 блоку 15 гуртожитку. Таким чином, у позивача відсутні будь-які правові підстави на проживання та користування кімнатою 1 блоку АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 .

Крім цього, відповідно до наказу ректора ТНТУ №4/7-665 від 29.09.2016 «Про передачу в тимчасове користування та обслуговування ТК ТНТУ приміщень гуртожитку, що по АДРЕСА_1 » коледж зобов`язано звільнити і передати університету приміщення згідно з Додатком №2 до цього наказу, в якому передбачено графік поетапного звільнення приміщень, переданих коледжу в тимчасове користування університетом. На виконання цього наказу коледжем була подана позовна заява про виселення ОСОБА_4 (справа №607/3833/17), на даний час справа перебуває на розгляді в апеляційній інстанції. На підставі викладеного, керуючись вищенаведеними вимогами законодавства, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя про визнання права на проживання та користування квартирою просимо відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзив та просить відмовити у задоволенні позову.

Позивачем подано відповідь на відзиви в якому зазначено, що є усі підстави для визнання за позивачем право користування на умовах найму кімнатою в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , з підстав та обґрунтувань викладених у позовній заяві. Також відповідачем неправомірно без згоди позивача було знято його з реєстрації.

Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив в якому зазначив, що відповідачем неодноразово наголошувалося на тому, що проживання сім`ї ОСОБА_5 у гуртожитку носить тимчасовий характер. ОСОБА_1 , як і ОСОБА_4 повинні були бути виселеними разом із батьком позивача після його звільнення з роботи в ТК ТНТУ. Проте ОСОБА_4 та ОСОБА_1 продовжували займати жилу площу в гуртожитку. Помилковим є також твердження позивача про те, що відповідачем було самовільно знято його з реєстрації до досягнення повноліття, оскільки позивач взагалі ніколи не був зареєстрований в вищезгаданій кімнаті гуртожитку. Крім цього, станом на сьогоднішній день у ОСОБА_4 відсутня дійсна реєстрація місця проживання в кімнаті гуртожитку, а наявність у паспорті відповідача відмітки про реєстрацію від 13.04.2004 є незаконною, оскільки не підтвержується відомостями із відділу адресно-довідкової роботи УДМСУ в Тернопільській області та відсутністю відповідного запису у реєстраційній картці коледжу. Також батько позивача ОСОБА_6 не є наймачем вищезазначеної кімнати в гуртожитку. Тому відсутні будь-які підстави для реєстрації позивача.

Не підлягає застосуванню також ст.106 ЖК України, на яку посилається позивач, оскільки за змістом диспозиції цієї статті вона стосується сім`ї наймача, а наймач, як і договір найму зазначеної кімнати в гуртожитку відсутні. З аналогічних причин не підлягає зстосуванню п.9 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого Постановою КМУ №498 від 20.06.2018, на який посилається позивач, оскільки дана норма стосується осіб, що проживають у гуртожитках на умовах найму (оренди). Ні позивач, ні ОСОБА_4 не проживають у даному гуртожитку на умовах найму (оренди). Невірним є твердження позивача про те, що відповідачем не застосовувалося заходів щодо звільнення кімнати в гуртожитку. Так, відповідно до наказу ректора ТНТУ №4/7-665 від 29.09.2016 «Про передачу в тимчасове користування та обслуговування ТК ТНТУ приміщень гуртожитку, що по АДРЕСА_1 », листа ТНТУ №2/28-795 від 22.03.2016 коледж зобов`язано звільнити і передати університету приміщення згідно з Додатком №2 до цього наказу, в якому передбачено графік поетапного звільнення приміщень, переданих коледжу в тимчасове користування університетом. На виконання цього наказу коледжем була подана позовна заява про виселення ОСОБА_4 (справа №607/3833/17), на даний час справа перебуває на розгляді в касаційній інстанції.

Крім того, ТК ТНТУ попереджав ОСОБА_4 про необхідність звільнити жиле приміщення в гуртожитку (лист №2/19-362 від 15.04.2016), проте позивач та ОСОБА_4 не виселилися із займаного нею жилого приміщення. Безпідставними є також твердження позивача про регулярну оплату ним комунальних послуг за проживання в гуртожитку. Зокрема, це підтверджується вищезгаданою постановою Тернопільського апеляційного суду від 06.09.2019 року у справі №607/3833/17, де чітко зазначено, що про задоволення позовних вимог ТК ТНТУ про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку за період з 02.03.2015 до 28.02.2017, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04.09.2015 у справі №607/6342/15-ц, яким задоволено позовні вимоги ТК ТНТУ про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку за період з 31.01.2012 по 28.02.2015.

Невірним є твердження позивача про те, що правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Не відповідає і дійсності твердження позивача про те, що він був зареєстрований у вищезазначеній кімнаті гуртожитку до повноліття, що на його не заперечується відповідачем. По-перше, відповідачем зазначалося, що позивач ніколи не був зареєстрований у кімнаті гуртожитку. По-друге, дане твердження спростовує і сам позивач у змісті своєї відповіді на відзив від 07.10.2019, де зазначає, що був знятий з реєстрації 21.07.2010 до досягнення свого повноліття. Крім цього, позовна вимога щодо визнання права користування ОСОБА_1 кімнатою в гуртожитку на умовах найму, крім зазначених вище норм законодавства, порушує також гарантований ст. ст. 3, 627 ЦК України принцип свободи договору. Також позовна вимога щодо зобов`язання ТНТУ зареєструвати позивача у вказаній кімнаті гуртожитку пред`явлена до неналежного відповідача, оскільки відповідно до наказу ректора ТНТУ №4/7-665 від 29.09.2016 (наявний в матеріалах справи) блок гуртожитку, у якому знаходиться зазначена кімната переданий в користування та обслуговування ТК ТНТУ і позивач не є мешканцем університету. Тому надання дозволу щодо реєстрації позивача надає ТК ТНТУ, що зокрема не заперечується позивачем, оскільки позивач надіслав звернення від 14.02.2019 про надання дозволу на реєстрації саме до ТК ТНТУ, про що зокрема свідчить лист ТК ТНТУ №2/19-175 від 13.03.2019, тому є усі підстави для відмови у позові.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено, що у повному господарському відданні Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя знаходиться будівля гуртожитку загальною площею 7972,10 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить державі в особі Верховної Ради України на праві державної власності відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю гуртожитку від 11 червня 2003 року.

Згідно п. 5 наказу Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя №4/7-612 від 07.09.2015 «Про передачу будівель та споруд на баланс юридичної особи Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя» частину гуртожитку по АДРЕСА_1 7а загальною площею 4779,05 кв. м залишено у користуванні технічного коледжу Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя, який є відокремленим підрозділом, для забезпечення здійснення його діяльності.

Наказом Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя №4/7-665 від 29.09.2016 року «Про передачу в тимчасове користування та обслуговування Технічного коледжу Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя» приміщень гуртожитку по АДРЕСА_1 , з 01.09.20016 окремі приміщення гуртожитку, які використовуються для проживання сторонніх осіб згідно з Додатком №1, зокрема кімнату №1 блок № НОМЕР_1 , площею 17,2 кв. м. з кількістю мешканців 2 особи передано у тимчасове користування та обслуговування Технічного коледжу Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя.

Як з`ясовано судом, ОСОБА_1 являється сином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які перебувала у зареєстрованому шлюбі. Батько позивача працював сантехніком у Технічному коледжі Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя, і з 1994 року їхня сім`я поселилась та проживала у кімнаті блоку № НОМЕР_1 гуртожитку, що була надана батькові позивача. 22.09.1999 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано. З того часу ОСОБА_7 матір позивача та ОСОБА_1 проживають разом у гуртожитку за адресою по АДРЕСА_1 .

Як вбачається із талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні, ОСОБА_1 було 21.07.2010 знято з реєстрації з гуртожитку по АДРЕСА_1 , однак фактично позивач продовжує проживати разом із матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №145 від 287.02.2012 Технічного коледжу Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя.

Як вбачається із виданих ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 09.07.2019 довідки №2168, згідно обліку технічної інвентаризації в м. Тернополі ОСОБА_1 не мають зареєстрованого на праві власності житла у м. Тернополі, що також підтверджується Інформаційними довідками з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №184792228 від 15.10.2019 року.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В статті 129 ЖК Української РСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Так, згідно зі ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, у якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Відповідно до ст. 130 ЖК Української РСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і т.д. не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення.

Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2019 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 05.09.2019, Тернопільському національному технічному університеті імені І. Пулюя відмовлено в частині позовних вимог щодо виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку по АДРЕСА_1 та задоволено позов в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за проживання у гуртожитку за період із 02 березня 2015 року до 28 лютого 2017 року.

Також вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 вселилася у гуртожиток за наявності відповідних на те правових підстав і на неї поширюються встановлені законом гарантії прав мешканців гуртожитків.

Частина 4 статті 82 ЦПК України зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 5 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, яке діяло на час вселення ОСОБА_1 у гуртожиток, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, ОСОБА_1 був вселений у гуртожиток у 1994 році як малолітня дитина наймача ОСОБА_6 , що не суперечить пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час - з 1994 року користується та проживає у гуртожитку спільно із своєю матір`ю ОСОБА_4 , яка зареєстрована у вказаному житлі та має право на проживання у ньому, при цьому сплачують плату за проживання в гуртожитку і вважають дане житло своїм, і тому суд приходить до висновку, що право користування позивача на умовах найму житловим приміщенням - кімнатою в гуртожитку АДРЕСА_1 підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції.

При цьому, суд зазначає, що посилання відповідача, що позивач та його матір ОСОБА_4 проживають в гуртожитку АДРЕСА_1 без достатньої правової підстави є необґрунтованим, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 був вселений у гуртожиток у 1994 році як малолітня дитина наймача ОСОБА_6 , що не суперечить пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, також ОСОБА_4 вселилася у гуртожиток за наявності відповідних на те правових підстав, що підтверджується вищевказаним рішенням суду.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірною відмову в реєстрації ОСОБА_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача зареєструвати позивача за вказаною адресою, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Проте позивач не зазначив, за захистом якого порушеного права він звернувся до суду.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача не були порушенні відповідачем, оскільки були відсутні підстави для здійснення реєстрації ОСОБА_1 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , до визнання за ним право на користування на умовах найму житловим приміщенням - кімнатою в гуртожитку АДРЕСА_1 .

Також відсутні підставі для зобов`язати відповідача зареєструвати позивача за вказаною адресою, оскільки між сторонами не виник спір з привожу даного предмету спору, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо інших аргументів або міркувань позивача та відповідача також не дають підстав для висновку про порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача або про безпідставність вимог позивача.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача в користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

На підставі наведеного та керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя про визнання право користування та зобов`язання зареєструвати місце проживання.

Визнати за ОСОБА_1 право користування на умовах найму житловим приміщенням - кімнатою в гуртожитку АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Тернопільського національного технічного університету імені І. Пулюя в користь держави судовий збір в розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач: Тернопільський національний технічний університет імені І. Пулюя, місцезнаходження: місто Тернопіль вул.. Руська, 56, код Єдиного державного реєстру підприємств, установ, організацій 05408102.

Повний текст рішення суду буде складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко