Головуючий у І інстанції Карабаза Н.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ярмак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Університету державної фіскальної служби України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до Університету державної фіскальної служби України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконним та скасувати наказ від 09 грудня 2016 року №636-к про звільнення, поновити його на посаді фахівця І категорії відділу методичного забезпечення освітнього процесу Навчально-наукового центру організації освітнього процесу Університету державної фіскальної служби України, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи із 10 грудня 2016 року, 1 000 грн. моральної шкоди та понесені по справі судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що був прийнятий на роботу з 17 травня 2001 року наказом по Академії державної податкової служби України від 17.05.2001 року № 74-к. Зокрема, ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу детінізації торговельно-посередницької, зовнішньоекономічної діяльності, сфери послуг, діяльності установ банківської та міжбанківської системи НДЦ ПО (науково-дослідного центру з проблем оподаткування) на контрактних умовах. За час своєї роботи мав чудові професійні здобутки, а саме: отримав науковий ступінь доктора економічних наук, наукове звання професора (атестат серії ПР АР № 000578), члена-кореспондента Інженерної академії України. Заробітну плату отримував згідно зі штатним розписом. Правовідносини щодо трудової діяльності між позивачем та відповідачем врегульовані Контрактом від 17 травня 2001 року.

Наказом від 09 грудня 2016 року № 636-к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади фахівця 1 категорії відділу методичного забезпечення освітнього процесу Навчально-наукового центру організації освітнього процесу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, а саме, за відсутність на робочому місці в період часу з 01 листопада 2016 року по 08 грудня 2016 року. Повний текст наказу був отриманий позивачем лише 01 лютого 2017 року.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки в робочий час завжди знаходився на робочому місці. Зауважує, що робочий кабінет, виділений при зарахуванні на роботу, є одночасно і місцем проживання та знаходиться в головному учбовому корпусі відповідача. За 15 років не було випадків, коли він відлучався на 3 години зі свого робочого кабінету без поважних причин, крім відряджень, участі у наукових конференціях, захистах дисертацій (кандидатських, докторських) та засідань вченої ради. У робочому кабінеті написав 16 підручників та монографій, а також понад 150 наукових статей. Працював головним науковим співробітником відділу дослідження проблем фінансової безпеки НДЦ ПО, 12 років пропрацював на кафедрі Аудиту та економічного аналізу на посаді професора за сумісництвом. З 12 травня 2015 року працював на посаді фахівця 1 категорії (лаборанта) відділу методичного забезпечення освітнього процесу Науково-методичного центру організації освітнього процесу (наказ Національного університету державної податкової служби України від 12 травня 2015 року № 248-к) до звільнення 09 грудня 2016 року. До призначення на посаду фахівця 1 категорії ніяких стягнень не мав. Щомісяця за високі показники у роботі одержував преміальні. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 посилався на те, що його незаконно звільнили з роботи за прогули, не отримавши на звільнення згоди профспілкового комітету, членом якого він являється.

10.04.2017 року представником Університету державної фіскальної служби України - Будуленком Є.В . суду було подано заяву про застосування позовної давності, в якій зазначено, що громадянин ОСОБА_1 14.12.2016 року отримав із супровідним листом копію наказу про звільнення від 09.12.2016 року № 636-к та повідомлення про те, що йому потрібно з`явитися у відділ кадрів для отримання трудової книжки. Позовна заява про поновлення на роботі подана позивачем до суду 27.02.2017 року, тобто з пропуском визначеного законом місячного строку на оскарження наказу про звільнення.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до контракту від 17.05.2001 року Академія державної податкової служби України в особі в.о. ректора Білоуса В.Т. з одного боку і громадянин ОСОБА_1 з другого боку уклали контракт про наступне: працівник ОСОБА_1 призначається на посаду начальника відділу науково-дослідного центру з проблем оподаткування (том 1, а.с.9).

Відповідно до витягу з наказу від 16.02.2016 року № 5-к ОСОБА_1 з 17.02.2016 року прийнято на посаду фахівця І категорії відділу методичного забезпечення освітнього процесу Навчально-наукового центру організації освітнього процесу у порядку переведення з Національного університету державної податкової служби України.

Згідно наказу від 02.11.2016 року №548-к за порушення трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме відсутність на роботі без поважних причин тривалий час, фахівцю 1 категорії відділу методичного забезпечення освітнього процесу Навчально-наукового центру організації освітнього процесу ОСОБА_1 було оголошено догану та попереджено, що у разі подальшого порушення дисципліни до нього буде вжито більш суворе стягнення, відповідно до чинного законодавства (том 1, а.с.75).

Наказом ректора Університету державної фіскальної служби України Пашко П.В. від 09.12.2016 року № 636-к за систематичне порушення трудової дисципліни та враховуючи наявність дисциплінарного стягнення за аналогічне порушення, ОСОБА_1 , фахівця 1 категорії відділу методичного забезпечення освітнього процесу Навчально-наукового центру організації освітнього процесу 09.12.2016 року звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) (том 1, а.с.76).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив виключно з пропуску позивачем визначеного ст.233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду з вимогою про визнання звільнення з роботи незаконним та поновлення на роботі.

Однак з вищенаведеними висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки суд, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, що вбачається з наступного.

Так, дійсно, відповідно до ч. 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Разом з тим, згідно абз. 4 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права і обов`язки сторін.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, обмежився лише дослідженням причин пропуску позивачем строку звернення з позовом до суду, при цьому інші обставини справи не встановлював, коло прав і обов`язків сторін не визначив, допустивши таким чином неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Університетом державної фіскальної служби України, звідки його було звільнено наказом ректора Університету державної фіскальної служби України Пашко П.В. від 09.12.2016 року № 636-к за систематичне порушення трудової дисципліни - за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) (том 1, а.с.76).

Наказу про звільнення ОСОБА_1 передував наказ від 02.11.2016 року №548-к про оголошення йому догани за порушення трудової дисципліни, у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин тривалий час (том 1, а.с.101). Даним наказом ОСОБА_1 також попереджено, що у разі подальшого порушення дисципліни до нього буде вжито більш суворе стягнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно наявного в матеріалах справи акту про відсутність на роботі від 08.12.2016 року, складеного комісією, ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом 08.12.2016 року (том 1, а.с.29).

Відповідно до акту про надання пояснень від 09.12.2016 року, складеного комісією, з метою отримання пояснень про відсутність тривалий час на роботі без поважних причин ОСОБА_1 , було здійснено дзвінки зі стаціонарного телефону на мобільний телефон ОСОБА_1 , який вказаний в особовій справі, та відвідане місце проживання останнього за адресою, вказаною в особовій справі. Членам комісії не було надано відповіді на телефонний дзвінок та не були відчинені двері квартири. Пояснення щодо відсутності тривалий час на роботі не надані (том 1, а.с.30).

Службовою запискою директор навчально-наукового центру організації освітнього процесу ОСОБА_3 від 08.12.2016 року доводить до відома ректора УДФСУ ОСОБА_4 , що ОСОБА_1 востаннє був на робочому місці 18.05.2016 року. При цьому в записці вказано, що ОСОБА_1 з 01.11.2016 року по теперішній час (08.12.2016 року) на робочому місці не з`являвся (том 1, а.с.31).

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої заперечення проти позову ОСОБА_1 , надано належні, допустимі та достовірні докази, які підтверджують той факт, що звільнення позивача було проведено роботодавцем з дотриманням встановленого для цього законом порядку.

Необгрунтованими при цьому є посилання позивача на те, що його звільнення є незаконним в зв`язку із проведенням звільнення без згоди профспілкового комітету, оскільки згідно наявної у справі довідки Первинної профспілкової організації працівників Національного університету Державної податкової служби України від 05.04.2017 року ОСОБА_1 не є членом Первинної профспілкової організації працівників Національного університету ДПС України (том 1, а.с.32).

Вищенаведені письмові докази позивачем не спростовані, в зв`язку із чим колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні його позову в зв`язку із недоведеністю факту звільнення ОСОБА_1 без законної підстави. При цьому колегія зазначає, що позивачем також пропущено визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП місячний строк на звернення до суду, оскільки копію наказу про звільнення від 09.12.2016 року ним було отримано 14.12.2016 року, що підтверджується наявними в справі письмовими доказами, а з позовом до суду він звернувся 27.02.2017 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 серпня 2019 року- скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Університету державної фіскальної служби України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: