ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Харків

справа № 644/6351/17

провадження № 22ц/818/406/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Яна Миколаївна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Яна Миколаївна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна, про визнання договорів позики та договору іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування майна з чужого володіння, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова, постановлене 26 червня 2018 року, під головуванням судді Глібко О.В., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви просив: визнати договір позики від 27.03.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який був оформлений 13.04.2017 року в простій письмовій формі, припиненим у зв'язку із його виконанням на підставі повернення валютних цінностей у вигляді та в натурі в розмірі 2060 доларів США; визнати договір іпотеки від 13.04.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припиненим у зв'язку із повним та належним виконанням боргового зобов'язання; визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, недійсним та таким, що не підлягає виконанню; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 від 31.05.2017 року на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру; витребувати з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 09.07.2015 року він набув на підставі договору купівлі-продажу право власності на квартиру АДРЕСА_1

27.03.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який був оформлений 13.04.2017 року в простій письмовій формі. За даним договором позики позивач передав, а ОСОБА_2 в свою чергу прийняв грошові кошти в розмірі 2060,00 доларів США. зі строком повернення боргу до 20.04.2018 року.

Також, 13.04.2017 року між сторонами був укладений договір іпотеки, за яким в забезпечення своїх зобов'язань позивач передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 В позовній заяві зазначав, що вказані договори були укладені під впливом примусу та погроз. 31.05.2017 року він з'явився до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О.О., де підписав у присутності ОСОБА_2 договір про задоволення вимог іпотекодержателя. 06.06.2017 року ОСОБА_2 здійснив спробу звільнити для себе спірну квартиру, а 07.06.2017 року, змінивши замки у вхідних дверях до квартири, позбавив позивача можливості подальшого користування квартирою.

Позивач стверджує, що 13.06.2017 року він повернув ОСОБА_2 суму в розмірі 2060,00 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_2 була надана відповідна розписка від 31.05.2017 року.

22.06.2017 року позивачу стало відомо про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 28.08.2017 року ОСОБА_1 дізнався, що право власності на квартиру було зареєстровано 27.06.2017 року за ОСОБА_3. У зв'язку із повним виконанням своїх зобов'язань за договором позики, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 26 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Яна Миколаївна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна, про визнання договорів позики та договору іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування майна з чужого володіння відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на порушення норм процесуального права. Зазначає, що у рішенні суду не надана оцінка доказам позивача. Також у рішенні суду не надана оцінка поясненням представника відповідача ОСОБА_2, який також є представником відповідача ОСОБА_3, який фактично на усі питання по суті, які будуть розглянуті у апеляційній скарзі надати пояснення не зміг. Мовтивувальна частина рішення суду взагалі не містить обгрунтування скасування державних реєстрацій прав власності, витребування з чужого володіння майна.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Галіщевою O.A., та зареєтрованого в реєстрі за № 372, ОСОБА_1 набув право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

27.03.2017 року позивач та ОСОБА_2 уклали договір позики в простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а позивач прийняв суму готівкою в розмірі 55400 грн., що еквівалентно 2060,00 доларів США зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 20.04.2018 року, за умови сплати процентів на залишкову (неповернену) суму позики, не пізніше останнього числа кожного місяця за тим за який проводиться оплата в повному обсязі та однією сумою.

В забезпечення виконання вказаного договору позики 13.04.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Азадалієвою Я.М., зареєстровано в реєстрі за № 162. За умовами даного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві власності позивачу.

23.05.2017 року ОСОБА_2 на ім'я Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О.О. подана заява про передачу позивачеві заяви (вимоги) про порушення строку погашення заборгованності, згідно договору позики від 13.04.2017 року та запропоновано протягом 30 днів з моменту отримання заяви повернути повністю отриману суму, а саме валютні цінності у вигляді та в натурі на сумму 2060 доларів США та сплатити штрафні санкції, розмір яких вказаний не був.

23.05.2017 року за реєстровим № 619 зазначена заява аналогічного зміста була зареєстрована Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О.О. на ім'я позивача.

31.05.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за змістом якого ОСОБА_1 передає, а ОСОБА_2 набуває право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 9 договору іпотеки від 13.04.2017 року іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення договору позики (основного зобов'язання) та/або договору та/або якщо іпотекодавець своїми діями або бездіяльністю створює загрозу звернення стягнення на предмет іпотеки будь-яким третім особам. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення в повному обсязі, згідно зі ст. 7 Закону України «Про іпотеку», надалі - «Закон», включаючи сплату усіх процентів, відшкодування збитків завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання предмета іпотеки, а також витрат, пов'язаних з продажом предмета іпотеки, а також задовольнити всі інші зобов'язання, які виникли з договору та договору позики.

Пунктом 12 договору іпотеки від 13.04.2017 року передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем повідомлення іпотекодержателя про порушення основного зобов'язання та/або договору і вимоги про усунення порушення у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмета іпотеки, що є предметом договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин, зокрема, набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, сторони правочину при укладенні договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року діяли відповідно до укладеного між ними договору іпотеки від 13.04.2017 року та вимог Закону України «Про іпотеку».

Позивач вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року був укладений ним під впливом примуce та омани.

Зазначає, що під впливом погроз він 31.05.2017 року прибув до нотаріуса, де ОСОБА_2 ввів його в оману, роз'яснивши, що договір, який вони підпишуть набуде чинності у випадку, якщо він не поверне гроші у визначений строк. Обіцяв у разі сплати боргу повернути розписку та оригінал цього договору.

Колегія суддів вважає, що такі доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Між тим, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

В силу ст. 230 ЦК України, правочин вчинений в результаті обману може бути визнаний недійсним, якщо обман стосуються обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність.

При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваний.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судове практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 22231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однако не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст. 627 ЦК України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У даній справі відсутні будь-які докази того, що при укладенні оспорюваного правочину ОСОБА_2 умисно ввів в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчував обставини, які мають істотне значення для угоди та докази того, що до ОСОБА_1 застосовувалось насильство.

Підпис позивача на договорі про задоволення вимог від 31.05.2017 року свідчить про те, що він ознайомився із змістом договору та погодився з умовами, викладеними у договорі.

Позивач вказує, що на час підписання договору про задоволення вимог іпотекодержателя він свої зобов'язання виконав в повному обсязі, підтвердженням чого вважає розписку від 31.05.2017 року про отримання ОСОБА_2 повного розрахунку за договором позики від 13.04.2017 року валютних цінностей у вигляді та в натурі у сумі 2060 доларів США, що є повним розрахунком за вищевказаним договором, будь-яких претензій матеріального характеру у ОСОБА_2 відсутні.

Дійсно, згідно із нотаріально посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. заявою від 31.05.2017 року, зареєстрованої в реєстрі за № 654 про виконання зобов'язань за договором позики від 13.04.2017 року у ОСОБА_2 відсутні будь-які претензії матеріального характеру до ОСОБА_1

Між тим, сам позивач вказує, що зазначена заява була вручена йому лише 13.06.2017 року після сплати боргу.

Так, встановлено, що 13.06.2017 року позивач звернувся до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О.О. із заявою про повернення валютних цінностей у сумі 2060,00 доларів США, які отримані за договором позики від 13.04.2017 року.

13.06.2017 року за реєстровим № 694 зазначена заява аналогічного змісту була зареєстрована Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О.О. на ім'я ОСОБА_2

Позивач наполягає на тому, що після реєстрації такої заяви від 13.06.2017 року ним були передані ОСОБА_2 валютні цінності у сумі 2060,00 доларів США, які отримані за договором позики від 13.04.2017, після чого позивачеві була передана заява зареєстрована Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. в реєстрі за № 654 від 31.05.2017 про те, що ОСОБА_2 отримано повний розрахунок за договором позики від 13.04.2017, укладеним в простій письмовій формі, валютних цінностй у вигляді та в натурі у сумі 2060 доларів США, що є повним розрахунком за вищевказаним договором, будь-яких претензії матеріального характеру відсутні.

Колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача щодо наявності у нього спірного житла як єдиного. Суд першої інстанції надав належну оцінку зазначеним обставинам, а саме тому, що на час укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року позивач ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав тривалий час у гуртожитку, а спірну квартиру здавав в оренду. Ці обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, та не заперечувались позивачем.

Той факт, що ОСОБА_1 ніколи не проживав у спірній квартирі підтвердив і його представник у суді апеляційної інстанції.

Позивач звертає увагу на те, що вартість спірної квартири значно перевищує розмір заборгованості за договором позики та на те, що отримавши у власність спірну квартиру ОСОБА_2 отримав також і грошові кошти на виконання зобов*язань за договором позики.

Між тим, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості порушити питання про стягнення з ОСОБА_2 коштів, що перевищують розмір заборгованості за договором позики та коштів, які отримані ним безпідставно.

Таким чином матеріалами справи та поясненнями самого позивача підтверджено, що на момент укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року зобов'язання за договором позики виконані не були, порушеннь вимог закону при укладенні цього договору не встановлено, тому підстав для визнання його недійсним не вбачається.

Також, судом встановлено, що 27.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Коссе Л.М.

Конституцією України передбачено захист права власності.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не мав знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто для витребування власником свого майна йому потрібно довести (підтвердити), що він є власником майна, яке витребовується, та наявність обставин, передбачених ст.. 388 ЦК України. Зокрема, одна з підстав витребування свого майна - це доведення, що воно вибуло з володіння власника не з його волі.

Оскільки позивач втратив право власності на спірне нерухомого майна за власним волевиявленням, колегія суддів не вбачає законних підстав для витребування майна у ОСОБА_3, та вважає що буде несправедливим позбавити її майна, при придбанні якого вона виявила розумну обачність.

Позивач просить визнати припиненими зобов*язання за договорами позики та іпотеки, між тим, на час укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року зобов*язання припинені не були, а на час пред*явлення позову факт припинення вказаних зобов*язань ніхто не оспорює, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Вимоги про скасування державних реєстрацій права власності задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про визнання недійсним правочину та про витребування майна у задоволенні яких правомірно відмовлено.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна