Дата документу 27.11.2019 Справа № 335/4078/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/4078/19Головуючий у 1-й інстанції Проценко А.М. Повний текст рішення складено 09.09.2019 року
Пр. № 22-ц/807/3297/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Кримської О.М.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.1-4), в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року у сумі 179415,14 грн., а також судовий збір у розмірі 1794,15 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що позивач перебував у трудових відносинах з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради, який ухилявся та ухиляється від виплати заробітної плати після звільнення. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 21.09.2017 року по 12.10.2017 року включно. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2018 року з відповідача на користь позивача стягнуто суму недоотриманої заробітної плати за період з 01.01.2017 року по 20.09.2017 року включно. Постановою Запорізького апеляційного суду від 13.03.2019 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2018 року - залишено без змін. Оскільки стягнута заборгованість відповідачем не погашена, на час подання позову заборгованість становить 19966,12 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цього позову визначено суддю суду першої інстанції Проценко А.М. (а.с. 30).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 36) прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2019 року (а.с. 152-154) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з КП «Облводоканал» ЗОР () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року включно, у розмірі 53909,00 грн., яка включає податки та збори.

Стягнуто з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 540,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (а.с. 158-186) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 188).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 189) апеляційне провадження за апеляційною скаргою відкрито.

В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (а.с. 191-192).

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 193).

Відповідач КП «Облводоканал» ЗОР подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 203-207).

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення … судді в інших справах…не може бути підставою для відводу.

Відводів суддя апеляційного суду учасниками цієї справи та самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Заслухавши у судовому засіданні 27 листопада 2019 року доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , його представників: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 247), а також представника відповідача КП «Облводоканал» ЗОР - Балховітіну В.Г. (а.с. 248), які у тому числі на запитання апеляційного суду визнали, що відповідачем на виконання вищезазначеного рішення суду сума недоотриманої заробітної плати за період з 01.01.2017 року по 20.09.2017 року включно, в розмірі 19966,12 грн. була виплачена лише у травні 2019 року, але позивач у цій справі своїх позовних вимог не змінював, просив середній заробіток лише по 13.03.2019 року; перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг в частині, яка є предметом апеляційного перегляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідач КП «Облводоканал» ЗОР із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Позивач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині відмови у задоволенні його позову, а саме: в частині зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року з 179415,14 грн. до 53909,00 грн.

За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача і лише в частині, яка оскаржується, а саме: в частині зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року з 179415,14 грн. до 53909,00 грн.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: змінити рішення (п.2).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі керувався ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України та виходив із того, що позивач має право на стягнення з відповідача на свою користь у цій справі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року включно, проте, останній підлягає зменшенню до 53909,00 грн.

При зменшенні розміру середнього заробітку позивача суд першої інстанції виходив із такого.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України ).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Крім цього, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто в розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників:

- наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення;

- виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем;

- прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим, при розгляді даної справи суд першої інстанції взяв до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З огляду на наведене, законом визначено право позивача на виплату йому заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, а доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов`язань споживачами послуг товариства не можуть бути підставою для позбавлення права особи на зазначені виплати, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції виходив з такого.

При звільнені позивачеві невчасно виплачено належні йому платежі, тому рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2017 року за період затримки з відповідача стягнуто середній заробіток з розрахунку середньоденної заробітної плати, що на той час становила 357,60 грн. (а.с. 11-13).

Проте, 25.09.2018 року на користь позивача також рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя стягнуто з відповідача 19966,20 грн. недовиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2017 р. по 20.09.2017 р. В зв`язку з встановленням цим рішенням обставин недонарахування належного розміру заробітної плати середньоденний заробіток позивача склав 500,37 грн. (а.с. 14-19).

При вирішенні спору суд першої інстанції врахував ту обставину, що на час звільнення та винесення рішення суду від 31.10.2017 року спір про неналежний розмір нарахованої заробітної плати ще не існував, тому позивачеві присуджувалися та виплачувалися суми середнього заробітку за існуючими тоді розрахунками, про що просив сам позивач. Тобто відповідач вже поніс матеріальну відповідальність перед позивачем в правовідносинах, що існували на той момент. І лише 25.09.2018 року судовим рішенням встановлено факт недорахування сум заробітної плати з 01.01.2017 р. по 20.09.2017 р. в загальному на суму 19966,20 грн., тому в зв`язку з зазначеним суд прийшов до висновку, що стягнення середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільнені повинно бути пропорційним саме цій сумі недоплати.

Враховуючи те, що середньоденна заробітна плата складала 500,37 грн., а недоплачена з них сума лише 142,76 грн., враховуючи пропорційність цієї суми відносно розміру заробітку та відповідно до постанови Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16, суд першої інстанції вважав за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 53909,00 грн.

У відповідності до абз. 3 п. 3 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, а винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Враховуючи положення даної Постанови КМУ, суд першої інстанції дійшов висновку, що середньоденна заробітна плата, з якої виходив позивач при проведенні розрахунків сум, що підлягають стягненню, визначена без попередніх відрахувань податків, зборів та внесків, сплата яких є обов`язковою і такий обов`язок у відповідності до Податкового кодексу України покладено на роботодавця.

Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц дійшов висновку, що суд має визначати суму середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Проте із такими висновками суду першої інстанції в частині зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року з 179415,14 грн. до 53909,00 грн. погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі у цій частині, яка є предметом апеляційного перегляду, не відповідає.

Суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з`ясуванню всіх обставин цієї справи в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, не надав належної оцінки всім наявним у цій справі доказам, а тому дійшов помилкового висновку щодо можливості та необхідності застосування у цій справі принципу співмірності і безпідставно зменшив розмір відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку до 53909,00 грн.

Так, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення посилався на постанову Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16, однак при цьому судом першої інстанції не здійснено змістовного аналізу висновків Верховного Суду України, що викладені у даній постанові. Суд першої інстанції вибірково врахував одні положення даної постанови та на свій розсуд розтлумачив та не врахував інші суттєві положення цієї постанови, що мають значення для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, суд першої інстанції помилково зробив висновок, що, «враховуючи те, що середньоденна заробітна плата складала 500,37 грн., а недоплачена з них сума лише 142,76 грн., враховуючи пропорційність цієї суми відносно розміру заробітку, суд вважав за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 53909,00 грн.».

Оскільки, суд першої інстанції невірно тлумачить один із трьох обов`язкових чинників, від якого залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум, а саме: прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Однак, апеляційним судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2018р. в іншій справі ЄУН №335/1480/18 (а.с. 14-29), яке набрало законної сили, вимогу працівника ОСОБА_1 про виплату належних йому при звільненні сум, зокрема: у вигляді суми недоотриманої заробітної плати за період з 01.01.2017 року по 20.09.2017 року у розмірі 19966,12 грн. було задоволено не частково, а повністю.

Крім того, суд першої інстанції дію даного чинника помилково спрямовав на недоплачену середньоденну суму 142,76 грн., начебто працівнику ОСОБА_1 було частково недоплачено цю середньоденну суму, саме тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку про застосування принципу співмірності у цій справі.

У свою чергу, зміст вищезазначеного чинника чітко містить положення про те, що принцип частковості пов`язаний саме з позовними вимогами, а не із пропорційністю задоволених позовних вимог працівника до його середнього заробітку, будь-то чи середньогодинного, чи середньоденного, чи середньомісячного - неважливо і не має значення насправді.

Отже, оскільки рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2018р. в іншій цивільній справі ЄУН №335/1480/18, яке набрало законної сили, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про виплату суми недоотриманої заробітної плати за період з 01.01.2017 року по 20.09.2017 року у розмірі 19966,12 грн. задоволено у повному обсязі, а не частково, то у цій справі відсутній один із трьох обов`язкових чинників, від якого залежить право суду застосувати принцип співмірності та зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції не мав законних і обґрунтованих правових підстав застосувати принцип співмірності та зменшувати розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум.

Крім того, суд першої інстанції у мотивувальній частині даного оскаржуваного рішення, посилаючись на висновок постанови Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16, зазначав, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників:

1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, далі за текстом - перший чинник;

2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем, далі за текстом - другий чинник;

3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, далі за текстом - третій чинник.

Таким чином, у даному висновку чітко зазначається, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від наявності декількох чинників, а не одного із чинників.

Тобто із трьох вищезазначених чинників, два із них взаємовиключні, а саме: перші два чинники, так як або є наявний перший чинник (це наявність спору між працівником та роботодавцем на день звільнення), або є наявний другий чинник (це виникнення спору між роботодавцем та працівником після його звільнення), і лише третій чинник (це прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум) є обов`язково наявним у будь-якому випадку незалежно від обставин справи.

Вищезазначений висновок Верховного Суду також міститься у постанові у справі №461 /6803/16-ц від 30 травня 2018 року, в якій є посилання у тому числі на постанову Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16.

«Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, АБО коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем ТА прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум».

У вищевикладеному висновку Верховного Суду є два сполучники:

1)«АБО» - це розділовий сполучник, який у вищевикладеному висновку Верховного Суду розділяє дві умови (два чинники), а саме: перший/другий чинник, що підтверджує правову позицію позивача ОСОБА_1 про те, що перші два чинники є взаємовиключні;

2)«ТА» - це єднальний сполучник, який у вищевикладеному висновку Верховного Суду поєднує третю умову (третій чинник) з першим/другим чинником, що підтверджує правову позицію позивача ОСОБА_1 про те, що наявність у обставинах справи третього чинника є обов`язковим у разі застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку.

Окрім того, у вищевикладеному висновку Верховного Суду, міститься наступний висновок: виключно при існуванні таких умов, що підтверджує правову позицію позивача ОСОБА_1 про те, що умови (чинники) повинні бути наявними у множині, а не однині, тобто обов`язково є наявність декількох чинників, а не одного із чинників.

Таким чином, із трьох чинників, від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку працівнику, обов`язково наявними повинні бути двоє чинників, а саме: перший або другий чинник та третій чинник.

Однак, як було встановлено апеляційним судом у цій справі, третій чинник у даних обставинах справи є відсутнім, а тому суд першої інстанції не мав законних і обґрунтованих правових підстав застосувати принцип співмірності у цій справі та зменшувати розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум.

Крім того, у рішенні суду першої інстанції і в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс 16 міститься наступний висновок:

«Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати».

У даному висновку, суд першої інстанції не звернув належної уваги на фразу, що «необхідно взяти до уваги і такі обставини». Тобто вищеперераховані обставини не просто можна за бажанням суду брати до уваги чи не брати до уваги, а зазначено необхідно взяти до уваги, що підтверджує дану правову позицію позивача ОСОБА_1 про обов`язковість врахування судом усіх чотирьох вище згаданих обставин.

Однак, всупереч вищезазначеному, суд першої інстанції не взяв до уваги усі ці чотири обставини, про які наголошували у судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та які викладені нижче, а саме: перша обставина - розмір недоплаченої суми; друга обставина - істотність цієї частки (тобто розміру недоплаченої суми) порівняно із середнім заробітком працівника; третя обставина - обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; четверта обставина - дії відповідача щодо її виплати (тобто розміру недоплаченої суми).

Щодо розміру недоплаченої суми.

У відзиві на позовну заяву відповідач та суду першої інстанції в рішенні в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, посилались на висновки в мотивувальній частині постанови Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16, однак і відповідачем, і судом першої інстанції зовсім не взято до уваги розмір недоплаченої суми.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16 розглядається справа, у якій сума заборгованості невиплаченої заробітної плати складає лише 26,65 грн. У даній постанові суду так і зазначено «лише» 26,65 грн.

Тоді як у цій справі ЄУН № 335/4078/19, яка є предметом апеляційного перегляду, чітко міститься інформація про те, що сума заборгованості невиплаченої заробітної плати склала «аж» 19966,12 грн., що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2018р. по справі №335/1480/18, яке набрало законної сили.

Тобто, відповідним рішенням суду був визнаний факт порушення відповідачем умов оплати праці та стягнуто з відповідача на користь позивача недоплачену суму заробітної плати приблизно через півтори роки у розмірі майже 20000,00 грн., а не просто лише 20,00 грн. Тому, здійснене відповідачем дане порівняння обставин справи та прийняття цього судом першої інстанції у цій справі до уваги: майже 20,00 грн., коли у цій справі заборгованість складала майже у 1000 (тисячу) разів більше, а саме: майже 20000,00 грн., є надуманим і безпідставним.

Крім того, встановлено, що відповідач спочатку приховав в умовах колективного договору чіткі конкретні розрахунки формули вирахування посадового окладу позивача, також приховував застосування занижених коефіцієнтів та заниженого прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що були складовими елементами даного розрахунку в іншій справі ЄУН №335/1480/18.

Хоча, в той же час відповідач склав та підписав з первинною профспілкою підприємства такі документи про визнання факту порушення трудового законодавства у сфері оплати праці, а саме: Зміни та доповнення (реєстраційний № 126 від 11.05.2018р.) до колективного договору Комунального підприємства «Облводоканал» ЗОР на 2017-2018р., Акт «Про внесення змін і доповнень в колективний договір КП «Облводоканал» ЗОР 2017-2018рр.» та Протокол засідання робочої комісії щодо виконання колективного договору за 2017 рік та внесення доповнень і змін до Колективного договору на 2018рік від 12.03.2018р. № 1.

Проте, повідомляти про це суд першої інстанції у цій справі і позивача не вважав за доцільне.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача у цій справі.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченим ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного розгляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного перегляду у цій справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, є надані позивачем до його апеляційної скарги докази (а.с. 168-186), а саме: Зміни та доповнення (реєстраційний № 126 від 11.05.2018р.) до колективного договору КП «Облводоканал» ЗОР на 2017-2018р. (а.с.169-, акт «Про внесення змін і доповнень в колективний договір КП «Облводоканал» ЗОР 2017-2018рр.» та протокол засідання робочої комісії щодо виконання колективного договору за 2017 рік та внесення доповнень і змін до колективного договору на 2018рік від 12.03.2018р. № 1, якими лише додатково підтверджується обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача у цій справі.

Більш того, відповідач півтори роки на виконання вищезазначеного рішення суду не виплачував позивачеві недоплачену заробітну плату у розмірі 19966,12 грн., остання була виплачена відповідачем позивачеві лише у травні 2019 року, що визнано сторонами у цій справі в апеляційному суді (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Тому, зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку позивача при вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи, у зв`язку із застосування принципу співмірності, є необґрунтованим і несправедливим по відношенню до позивача у цій справі.

Щодо істотності цієї частки (тобто розміру недоплаченої суми) порівняно із середнім заробітком працівника

Вищезазначена обставина зазначається і в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16 і в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Проте, суд першої інстанції невірно на свій розсуд у цій справі трактував дану обставину, у результаті чого неправильно застосував істотність частки розміру недоплаченої суми (суд першої інстанції вирахував середньоденну недоплачену заробітну плату у розмірі 142,76 грн.), порівнюючи її із розміром заробітку позивача, хоча насправді дану суму середньоденної недоплаченої заробітної плати у розмірі 142,76 грн. помножив на кількість робочих днів позивача протягом періоду затримки розрахунку.

Хоча, в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16 передбачений зовсім інший підхід до обрахування істотності частки (тобто розміру недоплаченої суми) порівняно із середнім заробітком працівника, а саме: «розмір заробітної плати позивачки становив - 1465,35 грн., сума заборгованості невиплаченої заробітної плати складає 26,65 грн., що становить 1,8% від заробітної плати».

У постанові ВСУ не відображений розрахунок: 26,65 грн. поділити на 1465,35 грн., що дорівнює 0,1, що у відсотковому співвідношенні дорівнює 1,8%.

Якщо здійснити аналогічний розрахунок у цій судовій справі, то виходить суд першої інстанції повинен був врахувати наступне, а саме:

Розмір заробітної плати позивача ОСОБА_1 становив - 10609,20 грн., сума заборгованості невиплаченої заробітної плати складає 19966,12 грн., що становить 188% від заробітної плати (згідно із розрахунком: 19966,12 грн. поділити на 10609,20 грн. дорівнює 1,2, що у відсотковому співвідношенні дорівнює 188%, а це 1,88 частки місячного посадового окладу, тобто майже два місячних посадових оклади позивача.

У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16 вирахувана істотність частки у розмірі 1,8 %, а у цій справі вирахувано 1,8 частки посадового окладу. При цьому 1,8% це лише 55-та частина одного місячного посадового окладу позивача, тоді як у цій справі - 188% це майже два місячних посадових оклади позивача, де:

- 609,20 грн. - це розмір посадового окладу позивача за один календарний місяць у серпні 2017р., який повинен бути нарахований згідно розрахунку, що визнаний правомірним у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2018 року в іншій справі ЄУН №335/1480/18, яке набрало законної сили. Так, у цьому рішенні суду передбачається наступний розрахунок: прожитковий мінімум для працездатних осіб з урахуванням змін, зокрема у серпні 2017р. 1684,00 грн. * 1,2 * 1,5 * 3,5 (100% - 30% = 70% * 5 =3,5).

- 19966,12 грн. - це сума недоотриманої заробітної плати за період з 01.01.2017 року по 20.09.2017 року, що стягнута з відповідача на користь позивача згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2018 року в іншій цивільній справі ЄУН №335/1480/18.

При цьому у вищезазначеному розрахунку використаний розмір посадового окладу позивача 10609,20 грн., що вирахуваний з урахуванням розрахунку, передбаченого рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2018 року в іншій справі ЄУН №335/1480/18.

Щодо обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості

Вищезазначена обставина зазначається і в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16, і в рішенні суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

Проте, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи позивача з цього приводу про таке.

У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16 зазначається, що «згідно листа ПАТ «Сєвєродонецьке об`єднання «Азот» № 162 від 22 січня 2013 року, надісланого позивачці (отриманого 28 січня 2013 року), підприємство повідомило про наявну заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 26,65 грн. з визначенням строку, а саме до 28 лютого 2013 року, що ОСОБА6 необхідно звернутися до каси підприємства за одержанням належної їй суми заробітної плати.

Тобто, у вищезазначеному випадку відповідач сам проявив власну ініціативу щодо виявлення наявної заборгованості по заробітній платі, не приховував її наявність, а навпаки самостійно за власною ініціативою повідомив про це позивача.

Тоді, як у цій справі ситуація зовсім протилежна. Позивач ОСОБА_1 самостійно дізнався про порушення своїх прав у сфері оплати праці.

Щодо дії відповідача до її випалити

Вищезазначена обставина зазначається і в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16, і в рішенні суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі.

Проте, суд першої інстанції безпідставно не врахував доводи позивача з цього приводу, викладені у судовому засіданні представниками останнього, а саме про таке.

У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року №6-113цс16 зазначається, що «згідно листа ПАТ «Сєвєродонецьке об`єднання «Азот» № 162 від 22 січня 2013 року, надісланого позивачці (отриманого 28 січня 2013 року), підприємство повідомило про наявну заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 26, 65 грн. з визначенням строку, а саме до 28 лютого 2013 року, що ОСОБА6 необхідно звернутися до каси підприємства за одержанням належної їй суми заробітної плати. Фактичний розрахунок невиплаченої частини заробітної плати у розмірі 26, 65 грн. був проведений з позивачкою 18 березня 2013 року».

Тобто у вищезазначеному випадку відповідач сам проявив власну ініціативу щодо здійснення виплати працівникові-позивачу недораховану заробітну плату, за власною ініціативою відповідач запросив до себе (до каси підприємства) позивача, відповідач встановив для позивача кінцеву дату отримання відповідних коштів, тоді як позивач, у свою чергу, не поспішав з явкою до відповідача, тим самим позивач, зловживаючи своїм правом, навмисно збільшував період затримки здійснення розрахунку з ним. При цьому відповідач жодного супротиву позивачу у виплаті заборгованості із заробітної плати не чинив.

Тоді як, у цій справі ситуація протилежна. Так, спочатку відповідач приховав від позивача порушення, а потім у судах першої, другої, третьої інстанціях чинив супротив позивачу у виплаті йому заборгованості із заробітної плати.

Звідси, відповідач, не визнаючи позовних вимог про стягнення суми недоотриманої заробітної плати в іншій справі ЄУН №335/1480/18, періодично і часто здійснюючи перенесення проведення судових засідань на інші дати з тих чи інших причин, подаючи до суду відзив на позовну заяву, апеляційну, у тому числі і касаційну скарги (а.с.249-250), тим самим самостійно з власної ініціативи та вини збільшив період затримки розрахунку із позивачем аж на півтори роки, протягом якого нараховано було 370 робочих днів згідно графіка роботи. Не позивач штучно збільшував період прострочення розрахунку, а саме відповідач.

Крім того, відповідач 12.03.2018р., трохи менше ніж через півроку після звільнення позивача (20.09.2019р.), визнав свою провину щодо порушення законодавства у сфері оплати праці, зафіксувавши цю свою провину і відповідні порушення у наступних документах, а саме: Змінах та доповненнях (реєстраційний № 126 від 11.05.2018р.) до колективного договору Комунального підприємства «Облводоканал» ЗОР на 2017-2018р., Акті «Про внесення змін і доповнень в колективний договір КП «Облводоканал» ЗОР 2017-2018рр.» та Протоколі засідання робочої комісії щодо виконання колективного договору за 2017 рік та внесення доповнень і змін до Колективного договору на 2018рік від 12.03.2018р. № 1.

На підставі вищевикладеного, відповідач міг скоротити на календарний рік період затримки розрахунку із позивачем.

Хоча, при цьому, представник відповідача у суді першої інстанції зазначав, що саме позивач зловживає своїм правом на стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні за період з 21.09.2017р. по 13.03.2019р. у розмірі 179415,14 грн.

Таким чином, при вищевикладених обставинах, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні вищезазначених умов.

Підстави та умови для зменшення правильно розрахованого позивачем вищезазначеного розміру середнього заробітку позивача у цій справі судом першої інстанції за рішенням суду були відсутні.

Відповідач не надав суду у матеріали цієї справи належних, допустимих доказів у спростування правильності розрахунку позивача середнього заробітку останнього за час затримки відповідачем розрахунку з позивачем при звільненні останнього, починаючи з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року включно, у розмірі 179415,14 грн.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2019 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, змінити, вказавши розмір стягнутих з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року включно, у розмірі 179415,14 грн., яка включає податки та збори, та судового збору 1794,15 грн. (розрахунок: ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України - пропорційно до суми задоволених позовних вимог: 1% від 179415,14 грн., сплачений позивачем у цій справі за подачу вищезазначеного позову до суду першої інстанції а.с.35 а).

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 1882,60 грн. (розрахунок: позов позивача до суду першої інстанції на суму 179415,14 грн., відповідно, судовий збір при подачі цього позову 1794,15 грн., 150% від цієї суми = 2691,24 грн. (квитанція позивача а.с. 157) - судовий збір за подачу апеляційної скарги при оскарженні рішення суду першої інстанції у цій справі у повному обсязі, проте, встановлено, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови на суму 125506,14 грн. (розрахунок: 179415,14 грн. - 53909,00 грн.); в силу вимог ст. 6 ч. 4 ЗУ «Про судовий збір» якщо скаргу подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум); звідси, позивачем при подачі вищезазначеної апеляційної скарги мало бути сплачено судового збору у належному розмірі 1882,60 грн. (розрахунок: 125506,14 грн. *2691,24 грн./ 179415,14 грн.).

Таким чином, розмір зайво сплаченого позивачем при подачі вищезазначеної апеляційної скарги складає 808,64 грн. (розрахунок: сплачено позивачем судового збору 2691,24 грн. (а.с. 157) - належний розмір судового збору 1882,60 грн.), який може бути повернутий апеляційним судом у цій справі позивачеві у подальшому за результатами розгляду відповідного клопотання останнього в порядку ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 7, 12, 81-82, 89, 367-369, 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2019 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, змінити, вказавши розмір стягнутих з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 21.09.2017 року по 13.03.2019 року включно, у розмірі 179415,14 грн., яка включає податки та збори та судового збору 1794, 15 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 1882,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 02.12.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Кримська О.М.