Справа № 489/3536/18
Провадження № 22ц/812/206/19 Головуючий у 1-ї інстанції Рум'янцева Н.О.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 3 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Рум'янцевої Н.О. в приміщенні суду в місті Миколаєві о 15 годині 55 хвилин зі складанням його повного тексту 3 грудня 2018 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2

до Акціонерного товариства «ПриватБанк»

(далі- АТ КБ «ПриватБанк»)

про стягнення заборгованості за договором вкладу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» та просив про стягнення 32 560 грн. 50 коп. заборгованості за договором вкладу і 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що банк в порушення умов укладеного з ним 15 лютого 2011 року договору вкладу «Пенсійний накопичувальний» №SAMDN2867 не врахував покладені ним на рахунок 32 560 грн. 50коп., внаслідок чого станом на 4 березня 2016 року на його депозитному рахунку знаходилося 43 237 грн. замість перерахованих ним 75797,50 грн..

За роз'ясненнями стану свого депозитного рахунку він неодноразово звертався до відповідача, з відповідей якого випадково дізнався про розірвання між ним і банком договору від 15 лютого 2011 року та укладення інших. Але таких дій він не вчиняв та користувався в період 2011-2016р.р. тільки одним депозитним рахунком за вищенаведеним договором.

Посилаючись на вказане та шахрайські дії банка, позивач зазначав про суттєве погіршення свого стану здоров'я, що спричинило моральні переживання, та просив про відшкодування компенсації моральної шкоди та стягнення сум, що фактично є недостачею перерахованої ним пенсії та відсотків на депозитному рахунку.

У письмовому відзиві на подану позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк» вважав пред'явлені до нього вимоги безпідставними з огляду на те, що між позивачем і банком укладено декілька договорів вкладу за спливом строку попереднього та з врахуванням збільшення з року в рік відсотків за укладеними у подальшому договорами. При укладенні нового договору позивачу виплачувалися накопичені за ним відсотки, а сума загального накопиченого основного вкладу вносилася як перший внесок за новим договором, внаслідок чого станом на 10 березня 2018 року за договором вкладу від тієї ж дати сума внеску складає 97 612 грн. 42 коп.. Інші суми, отримані за період укладення усіх договорів з 2011 року по 2018 рік, а саме у розмірі 3 053,80 грн., 2 659,84 грн., 15 155,57грн. і 13 797,50коп., які є відсотками за вкладами виплачені позивачу готівкою або перераховані на його картковий рахунок.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 3 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком надані достовірні докази щодо укладення декількох договорів по накопичувальним вкладам з позивачем з розірванням попередніх та укладенням нових з більшим розміром відсотків та внесенням в якості першого внеску суми пенсії, що накопичена за попереднім договором, та сплатою відсотків, нарахованих за попереднім договором. На спростування волевиявлення щодо розірвання попередніх та укладення нових договорів позивачем належних доказів не наведено. Факту наявності заборгованості за договором вкладу і як наслідок підстави для відшкодування компенсації моральної шкоди позивачем у судових засіданнях за допомогою достеменних та належних доказів не доведено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог у повному обсязі.

Стверджував, що банком не надано доказів на спростування його вимог.

В той же час надані відповідачем інші договори, крім копії від 15 лютого 2011 року є такими, що не мають відношення до предмету доказування, так як його вимоги стосуються тільки одного вищевказаного договору, який ним не було розірвано.

Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 4 січня 2019 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

При вирішенні справи судом встановлено, що 15 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладено договір №SAMDN2867 (вклад «Пенсійний накопичувальний»), відповідно до якого сума вкладу складає 1000,00 грн. на строк 12 місяців по 15 лютого 2012 року включно. Процентна ставка по вкладу складає 15.25 % річних. Банком відкрито особовий рахунок НОМЕР_1.

За пунктом 3 цього договору передбачено, що в разі запитання клієнтом частини вкладу зобов'язання сторін призупиняються по вкладу та вклад повертається клієнту, а на суму, яка залишилася по бажанню клієнта оформляється новий вклад. Дія вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.

У відповідності до особового рахунку позивача ОСОБА_2, відкритим банком на підставі даного договору, на його рахунок з початку внесено 247,00 грн. 70 коп. з подальшим поповненням на 12000 грн., та нараховані проценти на суму 910,53 грн..

27 лютого 2012 року ОСОБА_2 із каси за квитанціями отримано 1158,23 грн., а основна накопичена сума вкладу в розмірі 12000,00 грн. внесена в якості першого внеску на інший вклад - договір № SAMDN4743 від 27лютого 2012 року з рахунком НОМЕР_2, що підтверджено як випискою по рахунку клієнта ОСОБА_2 за період з 15 лютого 2011 року по 27 лютого 2012 року, заявою позивача від 27 лютого про розірвання договору, так і дублікатом квитанції №AGR92157 від 27 лютого 2012 року (а.с.7, 27, 88-89,145-149).

З огляду на викладене висновок суду першої інстанції щодо припинення 27 лютого 2012 року дії договору №SAMDN2867 від 15 лютого 2011 року з перерахуванням грошових коштів, які містилися на рахунку позивача, частково на інший рахунок позивача за новим укладеним договором, та частково видачою йому суми нарахованих відсотків готівкою, є вірним та ґрунтується на положеннях, передбачених частиною 3 статті 1058 ЦК України і частиною 1 статті 1075 ЦК України.

Доводи позивача ОСОБА_2 стосовно відсутності доказів розірвання ним договору від 15 лютого 2011 року, отримання нарахованих відсотків та здійснення ним у подальшому дій у відповідності до умов зазначеного договору спростовується не тільки копіями банківських документів та змістом наступних укладених між сторонами договорів вкладів, але і схваленням позивача щодо нарахування за його вкладами збільшеного розміру відсотків, які не були передбачені умовами договору від 15 лютого 2011 року, але визначені за умовами нових договорів, що були ним укладені. Крім цього, в обґрунтування нестачі коштів за вказаним договором позивачем проаналізовані нарахування за іншим його рахунком, який ним використовувався на підставі угоди від 30 червня 2010 року щодо нарахування пенсії, як до укладення спірного договору, так і після закінчення його дії (а.с.32-49). А на спростування свого підпису ОСОБА_2 не надано жодного доказу за наявності наданих банком як копій квитанцій і витягів з рахунків, так і фото позивача на час укладення інших договорів.

Крім того твердження апелянта щодо фізичної неможливості подачі ним заяви про розірвання першого договору та отримання коштів зі вкладу 27 лютого 2012 року спростовані представником банка шляхом надання іншої квитанції про отримання в цей же день коштів з пенсійного рахунку в тому же відділені банку на суму 903 грн. (а.с.147).

Також видача позивачу суми готівкою за першим договором вкладу перевищувала розмір нарахованих процентів та включала у собі частину вкладу, а тому за умовами, викладеними у пункті 3 цього договору зобов'язання сторін по вкладу є призупиненими і вклад повертається клієнту, або на суму, яка залишилася за цим вкладом, по бажанню клієнта, оформляється новий вклад, що і було зроблено сторонами по справі.

Щодо посилань апелянта на невиконання відповідачем вимог суду про надання оригіналів документів, які надані суду у належно засвідчених копіях, то вказані дії банка обґрунтовані виїмкою оригіналів документів за порушеним кримінальним провадженням на підставі поданої ОСОБА_2 заяви до органів внутрішніх справ (а.с.184-186).

Отже колегія суддів приходить до висновку, що підстав вважати продовженою дією договору №SAMDN2867 від 15 лютого 2011 року безпосередньо до 2016 року при наявності достатніх доказів про припинення його дії 27 лютого 2012 року, немає.

За такого, судом першої інстанції при вирішені справи правильно встановлено, що у подальшому, а саме 27 лютого 2012 року між КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено новий договір № SAMDN4743 (Вклад «Копілка пенсіонерам, 12 місяців»), відповідно до якого сума вкладу складала 12000,00 грн. строком дії 366 днів по 27 лютого 2013 року включно з відсотковою ставкою в 17% річних. Сума регулярного надходження на вклад - 1000,00 грн..

Зміст цього договору містить аналогічні положення з попереднім договором (пункт 3), що в разі запитання клієнтом частини вкладу зобов'язання сторін призупиняються по вкладу та вклад повертається клієнту, а на суму, яка залишилася по бажанню клієнта оформляється новий вклад.

Як вбачається з виписки по особовому рахунку ОСОБА_2, на депозитний рахунок НОМЕР_2 ним внесено 12000 грн. з дати підписання цього договору №SAMDN4743 та на протязі строку його дії вклад поповнено ще на 12000 грн., і нараховано відсотки на суму 3 053,80 грн. (а.с.8, 88-89, 148-149).

Позивачем 28 лютого 2013 року з каси АТ КБ «ПриватБанк» отримано 3053,80 грн., що підтверджується дублікатом квитанції № AGR77918 від 28.02.2013 року. Решту суми 24000,00 грн. зараховано на вклад № SAMDN0709 від 28 лютого 2013 року (а.с.149-158).

Відповідно до заяви № SAMDN0709 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 28 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN0709 від тієї ж дати, відповідно до якого сума вкладу складає 24000 грн. на строк 365 днів по 28 лютого 2014 року включно з відсотковою ставкою по вкладу 18% річних.

Як вбачається з виписки по особовому рахунку ОСОБА_2, на його депозитний рахунок НОМЕР_3 внесено з дати підписання договору 24 000,00 грн., поповнено на 10 000,00 грн. та нараховано 6 125,04 грн. відсотків на суму вкладу (а.с.150-155).

За настанням строку закінчення договору ОСОБА_2 вклад не витребувано, у зв'язку з чим сума вкладу у загальному розмірі 40 125,04грн. зарахована до вкладу «на вимогу» у відповідності до положень, передбачених частиною 4 статті 1060 ЦК України.

З вкладу «на вимогу» 3 березня 2015 року частина вкладу разом з відсотками у розмірі 2 659,84 грн. перераховано на картковий рахунок позивача НОМЕР_6, а решта суми у розмірі 38 000 грн. зарахована на вклад позивача за новим договором №SAMDNWFD201 від 3 березня 2015 року, що підтверджується виписками за рахунками НОМЕР_3 і НОМЕР_4, дублікатами квитанцій №327335 і № 328505 від 3 березня 2015 року (а.с.156-161).

Потім, в цей же день - 3 березня 2015 року між КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір № SAMDNWFD201, за яким сума вкладу складає 38 000 грн. на строк 366 днів по 3 березня 2016 року включно з відсотковою ставкою по вкладу 22,0% річних.

Як вбачається з виписки по особовому рахунку ОСОБА_2, на депозитний рахунок НОМЕР_4 внесено з дати підписання договору 38 000,00 грн. та додано 7155,57 грн. відсотків до суми вкладу.

У подальшому, 4 березня 2016 року частина вкладу у сумі 15 155,57 грн. видано позивачу, а решта суми у розмірі 30 000,00 грн. зарахована на новий вклад №SAMDNWFD201.

Ці обставини підтверджені випискою по особовому рахунку ОСОБА_2 за НОМЕР_4, дублікатами квитанцій №5372638 і №WFDT5374707 від 4 березня 2016 року, меморіальним ордером NG0304OR2YA від 4 березня 2016 року, копією фотознімку позивача ОСОБА_2 у відділенні банку, витягу з ПК банку про дату фотографування 4 березня 2016 року (а.с.159-167).

В зазначений день - 4 березня 2016 року між КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір №SAMDNWFD901, відповідно до якого сума вкладу на дату підписання договору внесена у розмірі 30 000 грн. строком на 12 місяців, у подальшому сума вкладу поповнена на 31 000 грн. та до неї додано 14 942,40 грн. відсотків на суму вкладу (22% річних).

За закінченням строку договору вклад не витребувано, у зв'язку з чим сума вкладу в розмірі 75 942,40 грн. зарахована до вкладу «на вимогу».

10 березня 2018 року від позивача ОСОБА_2 до відділення КБ «ПриватБанк» надійшла заява, підтверджена фотознімком вкладника у відділенні банку про розірвання договору № SAMDNWFD901 від 4 березня 2016 року на суму 75 942,40 грн..

Після чого зі вкладу «на вимогу» його частина разом з відсотками у розмірі 13 797, 50грн. перераховано на картковий рахунок позивача НОМЕР_6, що підтверджено банком за дублікатом квитанції №2996419 від 10 березня 2018 року, а решта суми - 62 144,92грн. зарахована на новий вклад №SAMDNWFD401 від 10 березня 2018 року за рахунком НОМЕР_5, що підтверджено також дублікатом квитанції №2997881 від 10 березня 2018 року.

10 березня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір №SAMDNWFD401, відповідно до якого сума вкладу складає 62 144,92 грн. на строк 6 місяців до 10 вересня 2018 року включно з відсотковою ставкою 15% річних (а.с.178-182).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 23 листопада 2018 року на рахунку НОМЕР_5 ОСОБА_2 зберігається сума вкладу у загальному розмірі - 97612,42 грн. (а.с.183).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тому, підписавши заяви про розірвання договорів, укладення нових договорів вкладу на підставі Умов та Правил надання банківських послуг у КБ «ПриватБанк», і використовуючи відкриті на їх підставі рахунки, отримуючи з них грошові кошти кожен раз за новою відсотковою ставкою, позивач був повідомлений про зміст цих умов збереження та накопичення коштів на депозитних рахунках за кожним договором вкладу.

Отже, висновок суду щодо відсутності доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 щодо правових підстав для стягнення з банку нарахованих вкладником на свій погляд суми недостачі, і як наслідок підстав, які передбачені статтями 23, 1167 ЦК України для відшкодування компенсації моральної шкоди є вірним, а відмова у задоволені такого позову ґрунтується на законі.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Твердження апелянта щодо фактичної суми недостачі коштів на його депозиті при простому арифметичному складені сум, що перераховані з пенсійної картки на спірні депозитні рахунки, а потім простого відрахуванні сум, отриманих ним з депозитів, не заслуговують на увагу, так як витяги з карткового пенсійного рахунку, що надані особисто позивачем свідчать про відкриття ним у цьому ж банку інших депозитних вкладів, на які кошти були списані банком з цього ж карткового пенсійного рахунку, а потім після їх накопичування зараховані знову на пенсійну картку. Так, у 2014 році з карткового пенсійного рахунку були списані кошти на інший депозитний вклад позивача «Копилка» (а.с.62-64), у травні 2015 року є списання коштів та оформлення нового депозитного вкладу на суму 17 000 грн. (а.с.63), а у серпні 2014 року списання коштів та відкриття депозиту на 7 400 грн. (а.с.67) та таке інше.

Тому такі доводи позивача ґрунтуються на припущеннях, так як не враховують весь рух отриманих ним на пенсійній картці коштів, в тому числі зарахування їх на інші депозитні вклади з іншими умовами надання банківських послуг.

Стосовно іншого змісту апеляційної скарги ОСОБА_2, то він не містить перелік обставин, які не були з'ясовані судом та вплинули на невірне вирішення ним справи, а її доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, так як є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом.

Також в апеляційній скарзі відсутні посилання на докази, які суд не дослідив.

За такого, колегія суддів вважає ухвалене судове рішення таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України воно є таким, що не підлягає скасуванню.

Між тим судові витрати у розмірі 1 050 грн., понесені позивачем при подачі апеляційної скарги підлягають поверненню, так як спірні правовідносини в цій частині регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», за якими споживач звільнений від сплати судового збору при подачі скарги на судове рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 3 грудня 2018 року залишити без змін.

Повернути ОСОБА_2 з державного бюджету помилково сплачений судовий збір в розмірі 1050 грн. (одна тисяча п'ятдесят гривень) за квитанцією № 0.0..1 від 26 грудня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський О.В. Локтіонова