Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 295/14403/15-ц

провадження № 61-34156св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Житомирська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Житомирської міської ради на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Миніч Т. І., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У вересні 2015 року Житомирська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, ОСОБА_2 , про знесення самочинного будівництва.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що комісією у складі представників Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради, Юридичного департаменту Житомирської міської ради, управління регулювання земельних відносин Житомирської міської ради, Комунального підприємства «Інспекція з благоустрою м. Житомира» Житомирської міської ради та Управління державної служби охорони при УМВС України у Житомирській області проведено обстеження з виходом на місце земельної ділянки, прилеглої до житлового будинку у АДРЕСА_1 . За результатами проведення обстеження встановлено, що згідно з договором оренди землі від 20 січня 2015 року, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, площею 0 , 0168 га, кадастровий номер :11:011:0006, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2015 року, індексний № 32977130, ОСОБА_2 належить на праві оренди земельна ділянка у АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 червня 2010 року № 26556969 ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 17 жовтня 2009 року, серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 . Право власності або користування земельною ділянкою у АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не посвідчено. Проектно-дозвільна документація щодо будівництва гаража ОСОБА_3 у пров . Корбутівському, 2 в архіві Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища міської ради відсутня. За інформацією Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області від 06 квітня 2015 року № 1006-6-15/947/15 документи дозвільного характеру щодо виконання будівельних робіт та документи про готовність об`єкта будівництва до експлуатації за адресою: АДРЕСА_1 від громадянина ОСОБА_3 до управління не надходили.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04 березня 2013 року у справі № 296/2604/12, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 13 червня 2013 року, відмовлено у позові ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації» про зобов`язання вчинення певних дій, а саме, внесення змін до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_7 , в якому зазначено підсобне приміщення та зазначено, що воно є самочинним будівництвом.

Крім того, ОСОБА_3 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до Житомирської міської ради про визнання нечинним та скасування рішення Житомирської міської ради від 09 грудня 2014 року № 807 в частині надання дозволу на укладення договору оренди землі. Корольовським районним судом м. Житомира відкрито провадження у справі № 296/299/15-а. У цьому адміністративному позові ОСОБА_4 просив скасувати рішення міської ради в частині надання дозволу на укладення договору оренди земельної ділянки у АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що на цій земельній ділянці розташоване його підсобне приміщення. Разом з тим, відповідно до позовної заяви та доданих до неї документів у ОСОБА_3 відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності або право користування на зазначене підсобне приміщення, а також відсутні будь-які правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт нерухомості.

Наведене, на переконання позивача, свідчить, що ОСОБА_3 без дозволів здійснено самочинне будівництво та ремонт приміщення на земельній ділянці комунальної власності, у зв`язку з чим міська рада просила зобов`язати ОСОБА_3 знести самочинно збудоване підсобне приміщення у АДРЕСА_1 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 23 січня 2017 року здійснено заміну у справі відповідача ОСОБА_3 належним відповідачем ОСОБА_1 .

Стислий виклад заперечень відповідача

У відзиві на позов ОСОБА_1 зазначає, що з позовної заяви неможливо зрозуміти, які підсобна будівля та земельна ділянка є предметом спору у зв`язку з тим, що відсутні розміри будівлі, межі орендованої земельної ділянки ОСОБА_2 не погоджувалися з ОСОБА_3 , межові знаки у АДРЕСА_1 відсутні. Вважала, що позовні вимоги ґрунтуються виключно на заяві ОСОБА_2 , а не на належних доказах.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 травня 2017 року позов Житомирської міської ради задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 знести самочинно збудоване підсобне приміщення у АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_3 без будь-яких правових підстав та без погодження міської ради та ОСОБА_2 збудовано гараж на земельній ділянці, яка перебуває у власності міської ради та на праві оренди у користуванні ОСОБА_2 . ОСОБА_3 не набув права власності на гараж, як це передбачено статтею 331 ЦК України. Під час розгляду справи у суді представники відповідача не надали суду будь-якого доказу про перебування майна у власності ОСОБА_3 або його спадкоємиці, не надали дозвільних документів на будівництво, на введення споруди у експлуатацію. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний гараж збудований у незаконний спосіб та є самочинним будівництвом. Житомирська міська рада виступає в суспільних інтересах та захищає своє право власності на земельну ділянку.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 травня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що матеріали справи не містять доказів, а саме технічну документацію щодо розміру та конфігурації земельної ділянки відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 09 грудня 1999 року № 694. Не надані позивачем і не встановлені у судовому засіданні докази того, що будівництво спірного гаража відбулося з порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованого об`єкта нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Договір оренди між Житомирською міською радою та ОСОБА_2 укладений значно пізніше ніж побудовано гараж ОСОБА_5 . У рішенні Апеляційного суду Житомирської області від 04 березня 2013 року зазначено, що ОСОБА_3 у 2007 році здійснив перебудову сараю, який знаходився на прилеглій території. Ця обставина в суді апеляційної інстанції не заперечувалася ОСОБА_2 . Матеріали справи не містять доказів того, яка частина спірного гаражу знаходиться на земельній ділянці, яка закріплена за будинковолодінням у АДРЕСА_1 , а яка частина знаходиться на земельній ділянці, яка передана в оренду ОСОБА_2 . Факт часткового знаходження споруди на земельній ділянці ОСОБА_2 , яка їй передана в оренду, не є підставою для знесення спірного гаража в розумінні статті 376 ЦК України.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у жовтні 2017 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 травня 2017 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний суд без наявності правових підстав дійшов висновку про те, що часткове знаходження на земельній ділянці, переданій в оренду ОСОБА_2 , гаража, не є підставою для його знесення відповідно до правил статті 376 ЦК України. Апеляційний суд не врахував, що з позовом звернувся власник земельної ділянки - Житомирська міська рада, а також, що спірний гараж розташований на проїзній частині провулку, що порушує відповідні санітарні та протипожежні правила. Вважає, що за встановлених обставин самовільного будівництва гаража у рішеннях судів у інших судових справах, позов підлягає задоволенню, оскільки порушено права держави в особі Житомирської міської ради.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що комісією у складі представників Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради, Юридичного департаменту Житомирської міської ради, Управління регулювання земельних відносин Житомирської міської ради, Комунального підприємства «Інспекція з благоустрою м. Житомира» Житомирської міської ради та Управління державної служби охорони при УМВС України у Житомирській області проведено обстеження з виходом на місце земельної ділянки, прилеглої до житлового будинку у АДРЕСА_1 .

За результатами проведення обстеження встановлено, що згідно з договором оренди землі від 20 січня 2015 року земельної ділянки, площею 0, 0168 га, кадастровий номер :11:011:0006, термін 10 років, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2015 року, індексний № 32977130, ОСОБА_2 належить на праві оренди земельна ділянка у АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 червня 2010 року № 26556969 ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 17 жовтня 2009 року, серія НОМЕР_1 , ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Наявність права власності або користування земельною ділянкою у ОСОБА_3. АДРЕСА_1 документально не підтверджено.

Будь-яка проектно-дозвільна документація щодо будівництва гаража ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 не виготовлялася.

Факт самочинного будівництва споруди підтверджено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04 березня 2013 року у справі № 296/2604/12. Цим рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 про внесення змін до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 шляхом анулювання відмітки про самочинне будівництво судом відмовлено, а також встановлена обставина щодо наявності у технічному паспорті відмітки про самочинне будівництво гаражу. Оскільки рішення набрало законної сили, то суди відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року визнали, що обставини щодо самочинності будівництва гаража ОСОБА_3 не доказуються.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 лютого 2012 року у справі № 2-1045/2012 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Житомирської міської ради, про зобов`язання знесення самочинного будівництва.

Зазначене рішення суду обґрунтовувалось тим, що позивачем в судовому засіданні не надано доказів самочинного будівництва сараю «В» саме ОСОБА_3 на земельній ділянці, яка перебувала у оренді батьків позивача, а також притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за самочинне будівництво. Посилання на технічний паспорт позивача спростовується протоколом міської комісії із земельних спорів, в якому зазначено, що самовільне зайняття земельної ділянки, наданої в оренду спадкодавцю позивача, відбулося в результаті будівництва ОСОБА_1 гаража.

Зі змісту акта обстеження земельної ділянки, прилеглої до житлового будинку у АДРЕСА_1 , від 06 серпня 2015 року встановлено, що згідно з договором оренди землі від 20 січня 2015 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, площею 0 , 0168 га, кадастровий номер 810136300:11:011:0006, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2015 року, індексний № 32977130, належить ОСОБА_2 на праві оренди землі терміном на 10 років.

Згідно з посвідченням, серії НОМЕР_2, ОСОБА_3 є інвалідом та ветераном війни безстроково.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років.

Відповідно до заповіту, посвідченого нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О. В. 12 березня 2010 року, ОСОБА_3 на випадок його смерті заповідав належні йому 76/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 своїй онуці ОСОБА_1 .

На підставі заяви, посвідченої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я., 18 серпня 2016 року ОСОБА_1 прийняла у спадщину квартиру АДРЕСА_2 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм Конституції України, ЦК України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на підставі принципів змагальності та диспозитивності сторін.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, за відсутності відповідних дозвільних документів, відповідач здійснив самовільне будівництво гаража.

Одночасно Верховний Суд врахував, що відповідно до заявлених позовних вимог Житомирська міська рада просила зобов`язати ОСОБА_3 знести самочинно збудоване підсобне приміщення у АДРЕСА_1 . З аналізу позовної заяви та змісту заявлених позовних вимог неможливо встановити, яке саме підсобне приміщення, за твердженнями позивача, підлягає знесенню. Відповідно до наявної у матеріалах справи технічної документації на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , 1 гараж та 1 підвал. Враховуючи, що позовні вимоги сформульовані позивачем нечітко, позивачем не визначено, яке саме підсобне приміщення чи гараж підлягають знесенню як об`єкт самочинного будівництва, рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури судового провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна ґрунтуватися на підставі позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Враховуючи, що межі розгляду справи судом визначаються позовними вимогами, заявленими у справі, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями досліджувати з власної ініціативи питання, яке саме підсобне приміщення підлягає знесенню у зв`язку із самочинним будівництвом на земельній ділянці позивача, а також вирішувати питання, чи є тим самим підсобним приміщенням гараж, про який зазначають у поясненнях позивач та третя особа. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б давали підстави для висновку, що саме гараж є тим підсобним приміщенням, який підлягає знесенню.

Одночасно Верховний Суд визнає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що факт частково знаходження на земельній ділянці, переданій в оренду ОСОБА_2 , не є підставою для знесення спірного гаража в розумінні статті 376 ЦК України, оскільки вирішальне значення має самовільний характер здійсненого будівництва. Проте, зазначені недоліки рішення апеляційного суду на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Також Верховний Суд врахував, що з касаційною скаргою звернулася до суду лише третя особа ОСОБА_2 , Житомирська міська рада із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду не зверталася, а отже, погодилась із таким судовим рішенням.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та ухвалу апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко