ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/212/19 Справа № 214/7445/17 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1»,

відповідач- Публічне акціонерне товариство «Криворіжгаз»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року, яке ухвалене суддею Гринем Н.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 07 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" ( надалі ПАТ "Криворіжгаз") про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В мотивування заявлених вимог зазначила, що вона з грудня 2003 року по 14 листопада 2017 року працювала слюсарем з експлуатації та ремонту підземних газопроводів ПАТ "Криворіжгаз".

Була звільнена 14.11.2017 року за ст.36 КЗпП України «за згодою сторін». Посилаючись, що звільнення відбулось за результатами впливу з боку керівництва, в стані надзвичайного хвилювання, які повязані з погрозами, шантажем, примусом до зазначеного у заяві формулювання про звільнення. Трудова суперечка виникла через повідомлення анонімів, про несанкціоноване підєднання до газогону з метою крадіжки газу, що спричинило значні збитки підприємству. Відповідач звинуватив її у недбалому ставленні до трудових обовязків, які привели до крадіжки газу. Під тиском вона 01.04.2017 року подала заяву про звільнення, проте відкликала її того ж дня та опинилась на стаціонарному лікуванні. Керівництвом ПАТ "Криворіжгаз" 24.07.2017 року її не допущено до роботи, вона викликала поліцію, через що її повернуто до роботи. Відповідач вимагав надання пояснювальних записок з приводу амортизаційного пошкодження трубопроводів та їх комплектуючих складових. Нею було подано службову записку, що призвело знов до загострення конфлікту. Пригнічений стан, депресія, душевний розлад призводять до її лікування в умовах стаціонару. Звертає увагу що заява про звільнення датована 10.11.2017 р. з проханням звільнити її з 14.11.2017 року, була здійснена нею виключно через адміністративний примус, тиск можливим притягненням до дисциплінарної відповідальності, через погрози звільнення за «прогул». Крім того, посилається, що трудова книжка не була оформлена належним чином, відсутня печатка на отриманні фаху слюсаря 3 розряду. Також вважає порушенням її прав при звільненні отримання усіх сум, оскільки остаточний розрахунок проведено лише 21 грудня 2017 року.

Після уточнення позовних вимог у липні 2018 року позивач просила суд поновити її на робочому місці на посаді слюсаря з експлуатації та ремонту підземних газопроводів та стягнути з ПАТ «Криворіжгаз» середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 вересня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, неповним дослідженням доказів, що мають значення для розгляду справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначила, що відсутні висновки суду в частині заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Судом не надано оцінку виклику позивачем поліції, порушення умов праці, порушення виплати остаточного розрахунку у день звільнення. Судом не вчинено жодних дій щодо повідомлення нею про вчинення злочину стосовно крадіжки газу у великих розмірах. Крім того, зазначає, що висновок суду про відсутність мотивів тиску на неї з боку керівництва не відповідає дійсності.

У відзиві на апеляційну скарги позивача, відповідачПАТ «Криворіжгаз», просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши позивача ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2, які, кожен окремо підтримали вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просили її задовольнити, думку представника відповідача ОСОБА_3, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з підстав, зазначених у відзиву на скаргу та додаткові пояснення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом ПАТ «Криворіжгаз» за №458-к від 13.11.2017 року ОСОБА_1 слюсаря з експлуатації та ремонту підземних газопроводів 3-го розряду групи експлуатації мереж дільниці №1 служби експлуатації систем газопостачання управління експлуатації було звільнено 14.11.2017 року за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України та вирішено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 9 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 12 грудня 2016 року по день звільнення (а.с.46). З наказом позивача ознайомлено під підпис 11 грудня 2017 року.

Матеріалами справи підтверджено, що підставою для звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 36 КЗпП України стала власноруч написана та подана нею заява від 10.11.2017 року про звільнення за угодою сторін, із зазначенням дати звільнення 14.11.2017 року, яку було задоволено відповідачем (а.с. 45).

17.11.2017 року на адресу відповідача надійшла заява позивача про відклик заяви щодо звільнення за власним бажанням (угодою сторін), тобто дана заява надійшла вже після наказу про звільнення ОСОБА_1 (а.с.47-50).

Між сторонами виник спір стосовно відсутності у позивача волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів тому, що написання нею заяви про звільнення суперечило її волевиявленню та не було добровільним, а було вчинено під тиском відповідача, тоді, як стороною відповідача надано докази того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за її власною заявою на підставі п.1 ст.36 КЗпП за відсутності будь-якого тиску з боку підприємства.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією з підстав припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п. 1 ст.36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Згідно розяснення Пленуму Верховного Суду України Постанови «Про практику розгляду трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, викладеного у п.8, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Отже, при розірванні трудового договору за угодою сторін, обов'язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджується її позовною заявою та додатковою позовною заявою (а.с.1-2, 116-117).

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, позивач повинна була довести, що факт її звільнення з роботи був незаконним.

Судом першої інстанції було встановлено, що підставою для звільнення ОСОБА_1 стала власноруч написана та подана нею заява від 10.11.2017 року про звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, в якій була зазначена і дата звільнення 14.11.2017 (а.с.45).

Згідно поданої позивачем заяви про звільнення від 10.11.2017, наказом ПАТ «Криворіжгаз» за №458-к від 13.11.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з 14.11.2017 року за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України і з цим наказом її ознайомлено під підпис 11 грудня 2017 року, а отже відповідач звільнив позивача на законних підставах, що підтверджено особисто написаною нею заявою про звільнення.

17.11.2017 року відповідач отримав від позивача заяву, надіслану поштою 13.11.2017 про відклик заяви щодо звільнення за власним бажанням (угодою сторін), тобто судом було встановлено, що ця заява надійшла на підприємство вже після винесення наказу про звільнення ОСОБА_1, тобто тоді, коли трудовий договір був припинений у визначений сторонами строк (а.с.47-50).

Так, суд допитав свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 і встановив, що 09 листопада 2017 року свідок ОСОБА_4 виявила, що позивач в робочий час знаходиться не на робочому місці, у звязку з чим свідком ОСОБА_5 був складений акт про відсутність працівника на робочому місці. Наступного дня позивач не захотіла давати пояснення своєї відсутності і сказала, що напише заяву про звільнення. Зазначені свідки підтвердили, що ОСОБА_1 добровільно написала заяву на звільнення з роботи без відпрацювання, на неї ніхто не тиснув, це було її бажання, їй ніхто не пропонував звільнятися, ніяких нарікань на роботу позивача не було.

Доводи позивача про те, що висновок суду про відсутність мотивів тиску на неї з боку керівництва не відповідає дійсності, колегія суддів не сприймає, оскільки вони спростовуються наданими відповідачем доказами у їх сукупності, зокрема поясненнями свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5Ю, які спростували твердження позивача про вчинення на неї тиску з боку керівництва з метою написання заяви про звільнення, а також відсутністю у справі доказів тиску на позивача з боку відповідача щодо вимушеного написання ОСОБА_1 заяви про звільнення, зокрема накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності, акти, листи, вимоги, тощо. Навпаки з розрахункових листів за вересень-жовтень вбачається, що у вересні 2017 року позивачу була сплачена одноразова премія в розмірі 630 грн., а у жовтні 2017 року квартальна премія в сумі 1553,74 грн. (а.с.82-83), що спростовує доводи позивача стосовно тиску на нею адміністрацією відповідача.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів, вважає правильним висновок суду про недоведеність позивачем незаконності її звільнення відповідачем та відповідно, відсутністю підстав для поновлення її на роботі правильним, а отже вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від вимог про поновлення на роботі в разі незаконного звільнення працівника, також не могли бути задоволені судом.

Доводи позивача про те, що судом не надано оцінки виклику нею поліції, порушення відповідачем умов праці, порушення виплати остаточного розрахунку у день звільнення, колегія суддів не може вважати обґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновків суду про законність звільнення позивача за угодою сторін. Зокрема, слід зазначити, що виклик поліції на який посилається позивач мав місце у квітні 2017 року, тоді, як звільнення за угодою сторін мало місце в листопаді 2017 року, тобто цей виклик не має відношення до обставин звільнення позивача за її заявою у листопаді 2017 року.

Доводи позивача про те, що у рішенні суду відсутні висновки в частині заявлених нею вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не відповідають дійсності, оскільки, як зазначалось вище, суд встановивши, що звільнення позивача відбулося за її власною заявою на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України та за відсутності будь-якого тиску з боку відповідача, тобто було законним, відмовив у поновленні на роботі і відповідно у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про, що зазначив в судовому рішенні (а.с.153).

На думку колегії суддів, з'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи позивача і заперечення відповідача та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: