Справа № 490/8641/15-ц Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/812/460/19
Категорія 27
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 березня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

з участю:

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» рішенняЦентрального районного суду м. Миколаєва, яке ухваленого у відсутність учасників справи 29 червня 2016 року, у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Черенкової Н.П., у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення солідарному порядку заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

27 серпня 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі Банк) предявило до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

06 вересня 2006 року між відкритим акціонерним банком «Кредитпромбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариства «Кредитпромбанк» (далі ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 03/1/272/06-G, відповідно до умов якого, останньому було надано кредит в розмірі 69 300 доларів США на купівлю нерухомості, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом та строком до 05 вересня 2031 року.

Того ж числа, між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким остання брала на себе відповідальність за невиконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором, як солідарний боржник.

Також, в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором того ж числа між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки.

Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (пр. Центральний) у м. Миколаєві. Зазначений договір був зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за № 3421.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі за вказаним кредитним договором.

Оскільки боржник ОСОБА_3 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, станом на 27 липня 2015 року у нього виникла заборгованість в розмірі 3 802 239 грн., з яких:

-1 402 210 гривень 65 копійок за тілом кредиту;

-1 733 733 гривні 73 копійки за відсотками;

-617 541 гривня 35 копійок за пенею;

-9 404 гривні 18 копійок - 3% від прострочення заборгованості по тілу кредиту;

-39 349 гривень 09 копійок - 3% від прострочення заборгованості по процентам.

Посилаючись на відмову відповідачів повернути борг добровільно, Банк просив стягнути заборговане за судовим рішенням.

28 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 (пр. Центральний) у м. Миколаєві, шляхом передачі нерухомого майна у власність ПАТ «Дельта Банк».

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 вересня 2006 року № 03/1/272/06-G у розмірі 3 802 239 гривен, звернути стягнення на заставлене майно, а саме:квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 111,6 кв. м, житловою площею 74,8 кв.м, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 06 вересня 2006 року, визнавши за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вищевказану квартиру.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2016 року вказані позови обєднані в одне провадження та присвоєно єдиний унікальний номер цивільної справи 490/8641/15-ц.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2006 року

№ 03/1/272/06-G у розмірі 181 059 гривень 25 копійок, із яких: заборгованість за відсотками у розмірі 131 059 гривень 25 копійок та пеня у розмірі 50 000 гривень.

У задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» - відмовлено. Додатковим рішенням того ж суду від 06 жовтня 2016 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням ПАТ «Дельта Банк» подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2016 року, в частині розміру пені та розміру процентів на поточну суму заборгованості змінено, збільшено розмір пені з 50 000 гривень до 406 277 гривень 82 копійок та розмір процентів із 131 059 гривень 25 копійок до 1 733 733 гривень73 копійок. Рішення, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 3 % від простроченої заборгованості за процентами скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 1 352 гривні 75 копійок, які складаються із 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 39 349 гривень 09 копійок, які складаються із 3 % від простроченої заборгованості за процентами, а всього, стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2006 року № 03/1/272/06-G у розмірі 2 180 713 гривень 39 копійок. В іншій частині зазначене рішення суду залишено без змін.

У березні 2017 року представник ОСОБА_3, ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

ПАТ «Дельта Банк» також подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та у цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, залишити без змін.

Касаційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_4 задоволено частково. Оскаржуване рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року, в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, а справу в цій частині, передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції - скасувати, оскільки суд ухвалив його без точного додержання норм матеріального й процесуального права і прийняти постанову, якою позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити частково.

Так, відмовляючи у позові, в частині стягнення боргу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість за тілом кредиту не підлягає стягненню, оскільки рішенням Центрального районного суду від 21 березня 2013 року, з яким частково погодився і суд апеляційної інстанції у своєму рішенні від 26 вересня 2013 року, з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у солідарному порядку вже стягнуто на користь ПАТ «Кредитпромбанк» за цим кредитним договором всю заборгованість за тілом кредиту, у тому числі поточну заборгованість за достроково стягуваним тілом кредиту 450 919 гривень 99 копійок та прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 53 153 гривні 74 копійки, а також, 3 193 гривні простроченої заборгованості зі сплати процентів та 195 194 гривні заборгованості по процентам, а також 3 000 гривень пені.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2013 року назване рішення районного суду змінено, збільшено розмір стягуваної пені до 68 968 гривень 98 копійки.

Це ж рішення в частині розірвання кредитного договору скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, про відмові у вимозі.

Рішення апеляційної інстанції набуло законної сили, а тому є чинним.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, не в повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх не вірними, не обґрунтованими й незаконними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Оскаржуване рішення суду І інстанції в частині, що переглядається, не у повній мірі відповідає вище виписаному. Поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна його незаконність та необґрунтованість, щодо нарахування відсотків і пені після попереднього судового рішення, яким кредит було стягнуто у повному обсязі, як і заборговані та прострочені відсотки.

У звязку з цим, як на думку колегії, рішення суду 1 інстанції справу, в частині, що непереглянута, слід перевірити в повному обсязі.

Судами встановлено, що 06 вересня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 03/1/272/06-G, відповідно до умов якого, останньому було надано кредит в розмірі 69 300 доларів США на купівлю нерухомості, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом та строком до 05 вересня 2031 року (т.1 а.с. 7-16). Того ж числа, між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким остання брала на себе відповідальність за невиконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором, як солідарний боржник (т.1 а.с. 17-22).

Також, в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором того ж числа між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (пр. Центральний) у м. Миколаєві. Зазначений договір був зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за № 3421 (т.2 а.с. 19-22).

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі за вказаним кредитним договором (т.1 а.с. 28-31).

Оскільки боржник ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобовязання за кредитним договором, станом на 27 липня 2015 року у нього виникла заборгованість, розмір якої визначено та стягнуто рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року та рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2013 року і його розмір становить 649 307 гривень 09 копійок, з яких: 450 919 гривень 99 копійок неповернуте тіло кредиту, 53 153 гривні 74 копійки прострочене тіло кредиту, 3 192 гривні 45 копійок поточна заборгованість з процентів, 195 194 гривень 65 копійок прострочена заборгованість по процентам.

Відповідно до останніх правових позицій ОСОБА_6 Верховного Суду, викладених в цивільних справах № 14-10цс18 від 28 березня 2018 року, № 14-154цс18 від 04 липня 2018 року, № 14-318цс18 від 31 жовтня 2018 року, які стали підставою відступлення від раніше визначених правових позицій при вирішенні справ такої категорії та для виходу колегією за межі апеляційної скарги, позивач має право лише на стягнення 3 відсотків річних від вже стягнутої за попереднім судовим рішенням і не сплаченої заборгованості за кредитом, за кожний рік прострочки, а саме - на 47 074 гривні 76 копійок ((450 919 гривень 99 копійок неповернуте тіло кредиту + 53 153 гривні 74 копійки простроченого тіла кредиту + 3 192 гривні 45 копійок поточна заборгованість з процентів + 195 194 гривень 65 копійок прострочена заборгованість по процентам) х 3% : 12 місяців в 1 році х 29 місяців прострочки).

У звязку з викладеним, саме вказану грошову суму ПАТ «Дельта Банк» має вимагати за кредитним договором, від 06 вересня 2006 року № 03/1/272/06-G та договором іпотеки від 06 вересня 2006 року, укладеними між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3, і то, за тими ж правовими позиціями Верховної ОСОБА_6, лише з позичальника, оскільки обовязок поручителя вже припинено.

Так, частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобовязання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою ст. 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (ст. 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобовязань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобовязання.

Оскільки, заборгованість за кредитним договором № 03/1/272/06-G від 06 вересня 2006 року, стягнута достроково за рішенням суду від 21 березня 2013 року з боржника та поручителя солідарно, а стягнення відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування, а ні договором, а ні законом не передбачена, то відповідно до ч.1 ст. 599 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності за вказаним зобовязанням.

Виходячи з вище викладеного, стягнення рішенням суд І інстанції від 29 червня 2016 року заборгованості солідарно з боржника та поручителя підлягає скасуванню, оскільки порука припинилася після стягнення основного боргу, а тому борг слід стягувати лише з боржника ОСОБА_3

Такий правовий висновок викладено у постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, що за наявності рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, яке свідчить про закінчення строку дії договору, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Що стосується стягнення боргу у сумі 1 402 210 гривень 65 копійок заявленого позивачем, то суд І інстанції правильно відмовив у задоволені цієї вимоги, оскільки основний борг за тілом кредиту у сумі 450 919 гривень 19 копійок уже стягнутий.

Згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання.

Саме такі висновки містяться у постановах ОСОБА_6 Верховного Суду

від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Тому, з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» підлягають стягненню 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 3 % від простроченої заборгованості за процентами.

Виходячи з суми основного боргу ОСОБА_3, до дати предявлення позову, з нього підлягало до стягнення, за неналежне виконання зобовязань як штрафна санкція - 47 074 гривні 76 копійок.

Стосовно вимог позивача, щодо стягнення відсотків за кредитом та пені, то вони не підлягають задоволенню, оскільки основний борг стягнутий достроково за судовим рішенням. Такими діями, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобовязання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Саме названі сумі і слід було стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача.

Оскільки районний суд був іншої думки і у зазначених позовних вимогах відмовив, то виписаний вище висновок слід провести в дію постановою апеляційної інстанції, попередньо скасувавши рішення суду І інстанції.

В іншій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядалося, оскільки постановою Верховного Суду було залишено без змін .

Крім того, у звязку з частковим задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» слід стягнути понесені судові витрати за звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою у 2017 році, відповідно до задоволених вимог (4019,40х12%) в сумі 482 гривні 33 копійки.

Керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєвавід 29 червня 2016 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 47 074 гривні 76 копійок, що становлять три проценти річних від простроченої суми.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 тіла кредиту, відсотків за кредитом та пені відмовити.

В позовних вимогах до ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 482 гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_7

____________________________________________________

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.