Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 522/92/14-ц

провадження № 61-47483св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, Державна реєстраційна служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана представником ОСОБА_5, на постанову апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_4,Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 27 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 81 600 доларів США. Боржник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши боржнику кредит, проте ОСОБА_6 заборгованість не погасив.

Позивач вказував, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір для забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 46,3 кв. м, житлова площа 26,2 кв. м), розташовану в будинку АДРЕСА_1. 08 грудня 2011 року своє право вимоги по вказаними договорам ПАТ «УкрСиббанк» як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк».

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 27 червня 2008 року в розмірі 1 083 461,38 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 46,3 кв. м, житлова площа 26,2 кв. м), розташовану в будинку АДРЕСА_1, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» вказаної квартири та визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру; зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності; припинити право ОСОБА_6 на користування вказаною квартирою, виселивши його та всіх проживаючих з ним осіб з вказаної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року в складі судді Нікітіної С. Й. позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 46,3 кв. м, житлова площа 26,2 кв. м) розташовану в будинку АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 46,3 кв. м, житлова площа 26,2 кв. м) розташовану в будинку АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 0 від 27 червня 2008 року у розмірі 1 083 461,38 грн. Зобов'язано Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності ПАТ «Дельта Банк» на квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 46,3 кв. м, житлова площа 26,2 кв. м) розташовану в будинку АДРЕСА_1. Припинено право ОСОБА_4 користування квартирою АДРЕСА_1 (загальна площа 46,3 кв. м, житлова площа 26,2 кв. м) розташовану в будинку АДРЕСА_1, виселивши його та всіх проживаючих з ним осіб з вказаної квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції вважав доведеним розмір заборгованості за кредитним договором та обґрунтованими позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Апеляційний суд, застосувавши висновок зроблений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц вказав, що сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Цей спосіб захисту є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні статтею 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами. Позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

У листопаді 2018 року ПАТ «Дельта Банк» через представника ОСОБА_5 звернулося з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_8, подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.При цьому посилалося на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за рішенням суду права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем суперечить Закону України «Про іпотеку», статті 5 ЦПК України, а також висновкам Верховного Суду України, які викладені у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 27 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 81 600 доларів США. Боржник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Банк свої зобов'язання за договором споживчого кредиту виконав, надавши боржнику кредит, проте ОСОБА_4 заборгованість не погашає.

27 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір для забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 46,3 кв. м, житлова площа 26,2 кв. м), розташовану в будинку АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги, що виникло з договору про надання споживчого кредиту та іпотечного договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Аналіз частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі, на підставі договору купівлі-продажу.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового звернення стягнення, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Тлумачення статей 328, 392 ЦК України, статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що суд не наділений повноваженням звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Оскільки оскаржена постанова залишена без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель