Справа № 203/2743/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дикаленко А.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Васейко М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» про стягнення одноразової грошової допомоги, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 01.09.1983 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 21.12.2018 року відповідно до наказу №1044-к був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, в зв`язку із виходом на пенсію. В день звільнення йому було виплачено заробітну плату за останній місяць роботи, але не виплачену передбачену умова п.7 колективного договору допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. В зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в сумі 26855 грн. 25 грн., а також моральну шкоду в сумі 5000 грн., завдану внаслідок порушення його трудових прав.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи в суді проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди. Також зазначив, що умовами колективного договору дійсно передбачено виплату працівникам одноразової допомоги при звільненні в зв`язку із виходом на пенсію. Проте, зазначив, що позивачем не вірно розраховано розмір середньомісячної заробітної плати.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Статтею 11 КЗпП України встановлено, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи. Колективний договір може укладатися в структурних підрозділах підприємства, установи, організації в межах компетенції цих підрозділів.

Відповідно до ст.13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Статтею 18 КЗпП України закріплено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.04.2007 року на розширеному засіданні правління, профспілкового комітету та трудового колективу ВАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод (на теперішній час Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» було прийнято Колективний договір.

Пунктом 7.7 вказаного Колективного договору було визначено обов`язок адміністрації підприємства при звільнені працівників з роботи в зв`язку із виходом на пенсію вперше виплачувати одноразову грошову допомогу при стажі роботи на заводі до 10 років в розмірі середньомісячного заробітку, при стажі роботи від 10 до 20 років в розмірі двох середньомісячних заробітків та при стажі роботи понад 20 років в розмірі трьох середньомісячних заробітків.

Також судом встановлено та вбачається із записів у трудовій книжці позивача, що останній працював у відповідача на різних посадах з 01.09.1983 року по 21.12.2018 року та був звільнений згідно наказу №1044-к від 21.12.2018 року на підставі ст.38 КЗпП України, в зв`язку із виходом на пенсію за віком.

Таким чином, відповідно до умов п.7.7 Колективного договору, маючи стаж роботи більше 20 років та звільнившись в зв`язку із виходом на пенсію мав право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, яка йому при звільнені відповідачем виплачена не була.

Заперечуючи проти позову відповідач будь-яких доказів та обґрунтувань на спростування позовних вимог в цій частині та відсутності у позивача права на отримання допомоги не надав.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача одноразової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Поряд з цим, суд не погоджується з розрахунком розміру одноразової допомоги, яка визначена позивачем згідно уточненого позову в сумі 26855 грн. 25 коп. та розрахована виходячи із розміру заробітних плат, виплачених за три останні місяці роботи в вересні, жовтні та грудні 2018 року.

Так, позивач звільнився з роботи в грудні 2018 року, в якому пропрацював лише чотири дні.

Тому, відповідно до положень п.2 розділу І та п.8 розділу ІІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, середньомісячний заробіток, як розрахункова величина для виплати допомоги, повинен розраховуватись виходячи із розміру заробітної плати за два відпрацьовані місяці роботи, що передували звільненню позивача, тобто за вересень та жовтень 2018 року.

Згідно розрахункових листів в вересні 2018 року позивач відпрацював 16 днів та його заробітна плата склала 8223 грн.48 коп., в жовтні 2018 року позивач відпрацював 21 робочий день та його заробітна плата склала 8743 грн. 90 коп.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача за ці місяці склав 458 грн. 58 коп. (8223,48 грн. + 8743, 90 грн. = 16967,38 грн. : 37), середньомісячне число робочих днів у вересні та жовтні 2018 року склало 18,5 (21 + 16 : 2), а середньомісячний заробіток 8483 грн. 69 коп. (458,58 грн. х 18,5).

В зв`язку з цим, з відповідача на користь позивача слід стягнути одноразову грошову допомогу в сумі 25451 грн. 07 коп. (8483,69 х 3), частково задовольнивши вказані позовні вимоги позивача.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом ст.237-1 КЗпП України підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.04.2015 року по справі №6-23цс12.

Як встановлено судом, позивачу при звільнені не було виплачено визначену умовами Колективного договору одноразову допомогу, проігноровано його звернення від 21.03.2019 року та 18.07.2019 року щодо виплати вказаної допомоги, що з огляду на сумлінну працю позивача на підприємстві на протязі 35 років, завдало позивачу душевних страждань через хвилювання, відчуття безпорадності та відчаю; потягло необхідність витрачати додатковий час для відновлення порушених прав.

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст.237-1 КЗпП України підстав для відшкодування моральної шкоди.

Поряд з цим, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, принцип розумності та справедливості, з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 1000 грн., частково задовольнивши відповідні позовні вимоги.

Таким чином, всього з відповідача на користь позивача слід стягнути одноразову грошову допомогу в сумі 25451 грн. 07 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн., судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп., а всього - 27219 грн. 47 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Також відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

На підстав викладеного, керуючись ст.ст.10,11,13,18,116,237-1 КЗпП України, ст.ст.2,3,4,5,10-13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» про стягнення одноразової грошової допомоги, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (49038, м.Дніпро, вул.Академіка Белелюбського,7, 0) на користь позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу в сумі 25451 грн. 07 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн., судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп., а всього стягнути 27219 грн. 47 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (49038, м.Дніпро, вул.Академіка Белелюбського,7, 0) на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2019 року.

Суддя С.Ю.Казак