справа №619/4054/19
провадження №2/619/1502/19
15 жовтня 2019 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді - Кононихіної Н.Ю.
за участю секретаря судового засідання - Мєщан І.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Дергачі цивільну справу №619/4054/19;
ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:
відповідач: ОСОБА_2 ;
вимоги позивача: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Виклад позиції позивача.
ОСОБА_1 звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі:
Ѕ частини будинку на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями, від 07.12.1999, який посвідчений державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., зареєстрований за № 1-2949;
Ѕ частина будинку на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, від 26.12.2018, який посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Смоляною В.В., зареєстрований за № 3169 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2018 р. індексний номер №151033067.
Згідно довідки Малоданилівської селищної ради № 02-22/2500 від 03.10.2019 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1968 року народження, ОСОБА_3 , 1973 року народження, ОСОБА_2 , 1989 року народження.
Відповідач з 2000 року фактично в даному будинку не мешкає, особистих речей в будинку немає. Депутатом Малоданилівської селищної ради Буцикіним Б.В. складено акт від 27 вересня 2019 року, в якому встановлено, що відповідач з 2000 року проживає зовсім за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_1 .
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
10 жовтня 2019 було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 09 годин 00 хвилин 15 жовтня 2019 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов.
15 жовтня 2019 року було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду на 10 годин 00 хвилин 15 жовтня 2019 року.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, у разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив про слухання справи був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав. Таким чином, суд вважає, що відповідач ухиляється від явки в суд, тому справу можливо розглянути за його відсутністю в заочному судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів.
Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі:
Ѕ частини будинку на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями, від 07.12.1999, який посвідчений державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., зареєстрований за № 1-2949;
Ѕ частина будинку на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, від 26.12.2018, який посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Смоляною В.В., зареєстрований за № 3169 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2018 р. індексний номер №151033067.
Згідно довідки Малоданилівської селищної ради № 02-22/2500 від 03.10.2019 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1968 року народження, ОСОБА_3 , 1973 року народження, ОСОБА_2 , 1989 року народження.
Відповідач з 2000 року фактично в даному будинку не мешкає, особистих речей в будинку немає. Депутатом Малоданилівської селищної ради Буцикіним Б.В. складено акт від 27 вересня 2019 року, в якому встановлено, що відповідач з 2000 року проживає зовсім за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_1 .
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України, кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
За ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд, може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.
Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку.
Таким чином, суд визнає відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно що вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.
Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення є підставою для скасування реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною вище адресою.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи Харківському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Дергачівський районний суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 від 16.11.2005, місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Н. Ю. Кононихіна