Справа № 445/1064/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року Золочівський районний суд Львівської області в складі: головуючого судді Пилип`яка П. В.

секретаря судового засідання Мацайло О.М.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просять визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком. В обгрунтування позову вказують, що вони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 з 10.05.2003 року по 13.06.2018 року перебувала в шлюбі із відповідачем. 30.06.2016 зі згоди позивача ОСОБА_1 відповідач був зареєстрований у вказаному будинку. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 13.06.2018 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, хоча фактично шлюбні відносини між ними припинилися ще в березні 2018 року і відповідач перейшов проживати в будинок своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 . Вказують, що з цього часу житловим будинком по АДРЕСА_1 він не користується, хоча перешкод йому в цьому ніхто не створював. Зазначають, що відповідач не є співвласником даного житла, не бере участі в утриманні такого та ним не користується. Жодні зв`язки між сторонами також не підтримуються. Враховуючи наведене, вважають, що відповідач втратив право на користування житловим будинком, а його реєстрація в даному житлі створює перешкоди у володінні, користуванні їх власністю.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив позовні вимоги, вказавши, що він є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Зазначив, що вказаний будинок є новобудовою, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, на момент реєстрації права власності на будинок він перебував у шлюбі із позивачкою, а відтак такий вважається майном подружжя набутим під час шлюбу. Вказує, що даний будинок був створений за його безпосередньої участі, котра полягала у проведенні та організації будівельних робіт, з затратами як спільних з позивачкою, так і його особистих затрат. Ремонт даного будинку та прилеглої до нього території проводив особисто, що може бути підтверджене показами свідків, які допомагали йому в цьому. Вказує, що з часу укладення шлюбу з позивачкою він здійснював фактично будівництво даного будинку, який на той момент, був незавершеною будівельною спорудою з готовністю на 30%: територія будинку була огороджена тимчасовою арматурою, будинок не поштукатурений ні ззовні, ні з середини, відсутні внутрішні комунікації, вікна та двері. Даний будинок був подарований його дружині у 2005 році, коли будинок, завдяки його зусиллям, був уже незавершеним будівництвом на 50 % готовності житлового будинку. Крім того, вказує, що його батьками також надавалася матеріальна допомога, спрямована на ремонт будинку. Таким чином, враховуючи, що його зусиллями, в період шлюбу із ОСОБА_1 , фактично було створено повноцінний житловий будинок, який в подальшому було здано в експлуатацію та зареєстровано на праві власності за позивачами.

Відповідач також заперечує і ті твердження позивачів, про те, що йому не чинилися перешкоди у користуванні житлом. Насправді, позивачі створюють йому такі умови, які унеможливлюють його проживання в даному будинку, принижують його гідність, обзиваючи злодієм. ОСОБА_1 частину його особистих речей, зібравши у дві невеликі сумки, виставила під двері будинку його батьків. Вказує, що виключно в інтересах дітей, він не звертався до правоохоронних органів із заявою, проте, що йому чинять перешкоди у користуванні та володінні його власністю. У зв`язку із створеними позивачами перешкодами, він не проживає у спірному будинку.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з наведених у позові підстав. Позивач додатково повідомила, що до розірвання шлюбу вона не чинила відповідачу перешкод у користуванні житловим будинком. Зазначила, що будинок належить на праві приватної власності їй та її батькові, а тому після розірвання шлюбу відповідач втратив право на користування вказаним будинком.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, подав заяву, у якій просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, додатково пояснив, що хотів би і надалі проживати у вказаному будинку заради дітей, але позивачка проживає там з іншим мужчиною. З цього приводу у них постійно виникають сварки, очевидцями яких є їх із позивачкою діти. Зазначив, що позивачка та її батьки виганяють його із вказаного будинку, навіть не дали можливості забрати речі. Повідомив, що проживає у АДРЕСА_2 веде бізнес у м. Золочеві і йому важко постійно доїжджати, у зв`язку з чим хотів би проживати у м. Золочеві. Зазначив, що часто навідується до дітей, однак у будинок його не впускають. Із будинку пішов під примусом тестя та тещі.

Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10.05.2003 по 13.06.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13.06.2018.

19.04.2005 за договором дарування частки незавершеного будівництвом житлового будинку ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_1 прийняла у дар належну останньому на праві власності Ѕ частку незавершеного будівництвом, 68% готовності, житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

На підставі розпорядження Золочівської районної державної реєстрації №493 від 06.10.2008 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 набули право спільної часткової власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 (в розмірі Ѕ частки кожний), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.12.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21374429 від 23.12.2008.

Згідно з договором дарування від 20.05.2017 ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дарунок належну йому на праві власності Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 з АДРЕСА_3 господарських будівель АДРЕСА_1 . Державна реєстрація вказаного права власності проведена 20.05.2017, що підтверджується витягом за індексним номером 87593758.

Відповідно до довідки Золочівського МВЖКП від 03.05.2019 №466 та будинкової книги в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 .

З актів, складених депутатом міської ради ОСОБА_8 та представником міської ради ОСОБА_9 від 30.05.2018, 29.08.2018, 04.04.2019, 20.05.2019 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , але не проживає за даною адресою.

Свідок ОСОБА_10 , яка доводиться дружиною та матір`ю позивачам, надала покази, що вона проживає разом із донькою та чоловіком у будинку АДРЕСА_1 . Відповідач з весни 2018 року у вказаному будинку не проживає. Перешкод у проживанні йому ніхто не чинив. Із відповідачем була домовленість, що з осені він зніметься із реєстарції за вказаною адресою. Зазначила, що фактично будинок поділений на дві частини, одною з яких користується вона з чоловіком, а іншою дочка.

Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_11 , який є чоловіком позивача ОСОБА_1 , повідомив, що із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знайомий по роботі, разом торгували на ринках міста Золочева і району. В березні 2018 року він дізнався, що Пилипчуки розлучаються, проживають окремо, але продовжують вести спільний бізнес. Йому відомо, що з січня 2019 відповідач не проживає у будинку позивачки, про те щоб йому чинилися перешкоди у користуванні будинком не чув.

Свідок ОСОБА_12 , який є рідним братом відповідача, повідомив, що відповідач перебував у шлюбі із позивачкою, за час якого вони набули у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідач брав значну участь у створенні цього майна, оскільки на момент їх одруження це була накрита коробка. Був свідком того, як позивачка привезла речі відповідача до будинку його батьків. Зазначив, що йому відомо про те, що відповідачу чинили перешкоди у користуванні вказаним будинком.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомив, що відповідач вклав свою працю і грошові кошти у будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 . Був свідком того, як влітку 2018 року відповідач приїжджав до вказаного будинку за робочим інструментом, чув як матір позивача виганяла відповідача. Інших таких фактів не пригадує.

Свідок ОСОБА_14 надав покази, що зі слів відповідача йому відомо, що його не впускають у житловий будинок АДРЕСА_1 . Знає, що відповідач пішов із вказаного будинку, щоб пожити деякий час окремо.

ОСОБА_15 , будучи допитаним в якості свідка, повідомив, що є двоюрідним братом відповідача. Інші відомості йому відомі виключно зі слів відповідача.

Згiдно положень статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 2 статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10.05.2003 по 13.06.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, у вказаний період позивач ОСОБА_1 набула право власності в розмірі Ѕ частки на будинок АДРЕСА_1 , а отже відповідно до статті 60 СК України, даний будинок має статус спільної сумісної власності подружжя, а отже презюмується, що відповідач є співвласником Ѕ частки вказаного будинку.

З приводу твердження позивача ОСОБА_1 про те, що спірний будинок належить на праві власності виключно їй та її батькові, оскільки право власності зареєстровано за ними, суд зазначає, що право власності у відповідача на спільно нажите під час шлюбу майно виникає відповідно до Закону.

Посилання позивачів про те, що відповідачеві не чинилися перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 спростовуються показами свідка ОСОБА_13 , а також поясненнями самої позивачки ОСОБА_1 , яка зазначила, що не чинила відповідачу перешкод у користуванні житловим будинком до розірвання шлюбу.

Покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 суд оцінює критично, оскільки такі є родичами чи близькими особами сторін, а тому можуть бути заінтересовані у результатах вирішення спору.

Таким чином, судом встановлено, що з березня 2018 року та до теперішнього часу відповідач ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , але зважаючи на те, що доказів належності спірного будинку на праві особистої власності, а не спільної сумісної, позивачі суду не надали, відсутні підстави для визнання ОСОБА_3 , в порядку ч.2 ст.405, ч.2 ст.406 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим будинком а адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 11, 13, 258, 259, 263-265, 272, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 346, 383, 391, 405, 406 ЦК України, ст.60 СК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та/або обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Золочівський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 12.11.2019.

Суддя П. В. Пилип`як