КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №753/7263/18-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1940/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської місцевої прокуратури № 5, яка дії в інтересах держави в особі Київської міської ради, на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року (суддя Васалатій К.А.) про залишення без розгляду позовної заяви Київської місцевої прокуратури № 5, яка дії в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ОСОБА_2 про витребування майна,

встановила:

у грудні 2017р. перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом про витребування у власність територіальної громади м. Києва з володіння відповідача квартиру АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, якій належала вищезазначена квартира. У зв'язку із відсутністю спадкоємців у померлої відповідно до ст. 555 ЦК УРСР право спадкування перейшло до держави.

Прокурор зазначав, що заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року встановлено факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 без укладення шлюбу та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру у порядку спадкування. 11 квітня 2014р. ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру ОСОБА_5, який в свою чергу 21 червня 2014р. продав її ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи звернення до суду із даним позовом, прокурор посилався на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 45 ЦПК України та невжиття Київською міською радою відповідних заходів, спрямованих на захист державних інтересів щодо повернення державного майна з незаконного володіння відповідача.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі Київська місцева прокуратура № 5, яка дії в інтересах держави в особі Київської міської ради, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Прокурор посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування практики Європейського суду з прав людини, оскільки подання даного позову обумовлено невжиттям Київською міською радою відповідних заходів,

спрямованих на захист інтересів територіальної громади та необхідністю витребування державного майна з незаконного володіння відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, вважаючи, що судом постановлено законне та обґрунтоване судове рішення.

Київська міська рада, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.152), у судове засідання свого представника не направила, клопотання про його перенесення не подала, тому на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Стретович М.О., яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6, які просили залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор своїм позовом не тільки «обтяжує» сторону позивача, але й порушує принцип змагальності, який є однією із засад правосуддя. При цьому, суд послався на п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України, в редакції чинній на час пред'явлення позову, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України &q?ре;Про прокуратуру&q?у ;.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України та статті 2 Закону України «Про прокурору» на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави у суді.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї

статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що &qude;інтереси держави&qut:; є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

Відтак, Суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор обґрунтував наявність інтересів держави бездіяльністю Київської міської ради, як органу місцевого самоврядування, стосовно витребування майна, яке на його думку, повинно належати територіальній громаді м. Києва, з незаконного, за твердженням прокурора, володіння відповідача.

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний

суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

У частині 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

В матеріалах справи наявний лист першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 5 від 8 грудня 2017 року на адресу Київської міської ради, у якому повідомляється про дачу позову прокурором до суду.

Суд першої інстанції, перевіряючи підстави представництва прокурором інтересів держави, дійшов висновку про наявність таких підстав, допустив його до представництва, позовну заяву не повернув і відкрив провадження у справі.

Залишаючи заяву без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд не навів обставин, на підставі яких прийшов до висновку, що прокурор не має повноважень на введення даної справи у суді.

Також суд в ухвалі не навів обґрунтування не прийняття доводів прокурора, наведених ним у позовній заяві, щодо необхідності представлення інтересів держави прокурором.

При цьому, колегія суддів вважає, що висновок суду, що прокурор своїм позовом не тільки «обтяжує» сторону позивача, але й порушує принцип змагальності, який є однією із засад правосуддя, не може бути підставою для залишення даного позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, яка такої вимоги не містить.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Отже, після відкриття провадження у даній справі позивачем є Київська міська рада.

Проте, залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції не з'ясував позицію Київської міської ради з приводу вказаного позову та не звернув увагу на повноваження представника позивача, які були їй надані довіреністю від 23 жовтня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів вважає, що ухвала про залишення позову без розгляду судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, є необґрунтованою, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Київської місцевої прокуратури № 5, яка дії в інтересах держави в особі Київської міської ради, задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року скасувати, справу за позовом Київської місцевої прокуратури № 5, яка дії в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ОСОБА_2 про витребування майна направити до Оболонського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 січня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

В.М.Волошина