КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/13940/18

провадження № 22-ц/824/1143/2019

17 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т. А.

при секретарі Дуці В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, що діє також в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 та малолітньої доньки ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд з України громадянам, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року в складі судді Галагана В. І.,

встановив:

14.09.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд з України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі їхньої матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу їхнього батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05 жовтня 2007 року, від якого мають двоє дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Ленінського районного суду міста Севастополя від 19 січня 2012 року шлюб між ними розірвано.

12 вересня 2015 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7

Позивач разом з дітьми проживає в м. Києві, а відповідач - у м. Севастополі.

Після початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на вказаних територіях діє особливий правовий режим, припинена діяльність будь-яких державних органів України та нотаріусів, які здійснюють свою діяльність відповідно до Конституції та законів України.

Відповідач не має можливості оформити та надати позивачу нотаріально посвідчену згоду на виїзд спільних дітей, які не досягли 16-річного віку, за кордон.

Виїхати з тимчасово окупованої території міста Севастополя з метою оформлення на надання відповідного дозволу на виїзд дітей за кордон відповідач відмовляється з особистих міркувань, про які не повідомляє.

З урахуванням специфіки окупаційного режиму, який тимчасово діє на території АР Крим та міста Севастополя, малолітні діти фактично позбавлені можливості виїжджати за кордон разом із матір'ю, чим порушуються їх права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року та ухвалити нове про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції помилково встановлені спірні правовідносини сторін з урахуванням фактичних обставин справи та умов окупаційного режиму в місці фактичного проживання сторін.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, пославшись виключно на правовий висновок, зроблений Верховним Судом, та самоусунувся від об'єктивного та всебічного з'ясування всіх обставин справи.

З урахуванням процесуальних новел Цивільного процесуального Кодексу України суд має більш широкі повноваження в питаннях ефективного захисту прав, свобод та інтересів особи, зокрема малолітніх дітей. Оскаржуване рішення не відповідає принципу найкращих інтересів дитини ( ст. 3 Конвенції ООН про права дитини) та базовому принципу верховенства права.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений відповідно до положень ст. 12-1 Закону України &qu12;Про забезпечення праві і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України&q?ан;.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предмет спору носить загальний характер, не містить чіткого визначення держави, до якої позивач має намір вивезти дітей, та проміжку часу, на якій вона маж намір вивезти дітей за межі України. При цьому судом першої інстанції враховано правову позицію Верховного Суду у справі №705/2898/17-ц від 23 квітня 2018 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який є законним та обґрунтованим.

Так, Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 18, 19).

Рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 19 січня 2012 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, зареєстрований 07 жовтня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, актовий запис № 1048, розірвано (а. с. 15-16).

12.09.2015 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2332 (а.с. 20).

Відповідно до довідок № , №, № від 07.06.2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи. Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 (а.с. 21- 22).

Відповідно до світлокопії паспорта на ім'я ОСОБА_5, відповідач зареєстрований АДРЕСА_3 (а.с.12-13).

Необхідність отримання дозволу на виїзд дітей за кордон без отримання відповідного дозволу батька, який проживає на тимчасово окупованій території АР Крим, позивач обґрунтовує тим, що діти фактично позбавлені можливості виїжджати за кордом разом з матір'ю.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Разом з тим, матеріали справи не містять відповідних обґрунтувань, на захист яких найкращих інтересів дітей спрямований даний позов, а також доводів в тій частині, що надання згоди на виїзд дітей за кордон судовим рішенням з визначенням певного періоду та держави прямування не буде відповідати таким інтересам.

Обставина проживання батька дітей на тимчасово окупованій території АР Крим не є самостійною підставою для надання на підставі рішення суду дозволу на виїзд з України дітей, які не досягли 16-річного віку, без визначення певного періоду, з зазначенням його початку та закінчення.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що батько дітей визнав позовні вимоги та просив їх задовольнити не підтверджені жодним доказом.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі №23 квітня 2018 року №705/2898/17-ц, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання, який і був врахований судом при вирішенні даної справи.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України.

В постанові від 04 липня 2018 року (справа №712/10623/17), з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Відповідно до ч. 5 ст.13 Закону України &quiz;Про судоустрій і статус суддів&quom; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Розгляд даної справи судом першої інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення/виклику сторін 16 жовтня 2018 року, а не 15 жовтня 2018 року (вихідний день), як про це було зазначено в ухвалі про відкриття провадження у справі, не свідчить про порушення принципу відкритості інформації щодо справи та обмеження учасників справи в своїх процесуальних правах.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду справи суд першої інстанцій правильно застосував норми матеріального права й не допустили порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, а тому рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків судів.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 січня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк