ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 642/1849/18

провадження № 22-ц/818/5236/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Бурлаки І.В., Бровченка І.О.

за участю: секретаря - Семикрас О.В.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 О.

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача Пємова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року, ухвалене суддею Єрмак Н.В.,-

ВСТАНОВИВ:

20 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист ділової репутації й відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона обіймає посаду завідуючої ІІІ педіатричного відділення КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня №19» з 2004 року, лікар педіатр вищої категорії, стаж роботи з 1988 року налічує 30 років, є членом «Асоціації педіатрів», неодноразово була нагороджена адміністрацією лікарні Почесними грамотами та подяками.

20 лютого 2018 року до належного їй кабінету увірвався ОСОБА_4 зі своєю дитиною та почав вимагати продовження лікарняного, відкритого на ім`я його дружини, що засвідчує тимчасову непрацездатність, у зв`язку з доглядом за хворою дитиною. Оглянувши дитину разом з лікарем ОСОБА_5 , вони дійшли висновку, що дитина вже не хворіє та не потребує продовження лікарняного. Крім того, навіть якщо б дитина хворіла, потрібна була б присутність матері, так як вона була призначена доглядаючим за дитиною та листок непрацездатності виписаний на неї. Після відмови продовжити лікарняний відповідач почав поводити себе неналежним чином: підвищувати голос, насміхатися, звинувачувати у непрофесіоналізмі, тиснути морально. Також, почав без її згоди знімати відео на свій мобільний телефон, після чого викликав поліцію.

Відеозйомка була проведена відповідачем в порушення ст. 307 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_3 на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», розмістив відео та коментар до нього, в якому містилися образливі слова та неправдива інформація стосовно неї, а саме: « Не дотримувалася графіка прийому громадян і відмовилася в огляді дитини».

Також, ОСОБА_3 звернувся до телеканалу СТБ, де розповсюдив зазначене відео, яке було показано у новинах на телебаченні. Тобто це вже вийшло на всеукраїнський рівень, що в більш глобальному масштабі порочить її ділову репутацію.

Згідно висновку Міністерства охорони здоров`я, де було здійснено розгляд скарги ОСОБА_3 , встановлено, що ОСОБА_1 , здійснюючи свої повноваження керувалася вимогами наказу Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року №455 «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність».

Неправдивими висловлюваннями на адресу позивача, розповсюдженими відео в соціальній мережі «Фейсбук», відповідачем, на думку позивача, була спричинена їй моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях та погіршенні стану фізичного здоров`я.

Позивач оцінює розмір заподіяної моральної шкоди в сумі 110 000,00 грн., оскільки після оспорюваної публікації вона змушена була вживати додаткові зусилля для організації свого життя та за станом здоров`я звернутися до лікарів за медичною допомогою.

У зв`язку з чим, позивач просила суд визнати слова «не дотримувалась графіка прийому громадян і відмовилась в огляді дитини» такими, що не відповідають дійсності та є неправдивими, бо порочать її ділову репутацію, а також зобов`язати відповідача спростувати та вилучити відео з інтернет мережі «Фейсбук», відшкодувати моральну шкоду у розмірі 110 000,00 грн.

11 липня 2018 року ОСОБА_3 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки під час візиту на прийом для огляду хворої дитини позивач відмовилася оглядати останнього. Повідомила, що буде розмовляти лише з матір`ю, не обґрунтовуючи при цьому причин відмови в спілкуванні з ним, як з батьком. Після отримання ОСОБА_3 позитивної відповіді щодо гласності роботи ОСОБА_1 , останній, з метою фіксації порушення законодавства лікарем, увімкнув камеру мобільного телефону та здійснював відеозапис, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року розмістив на власній сторінці соціальної мережі «Фейсбук», так як був обурений поведінкою ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_3 стверджує, що до телеканалу «СТБ», з метою розповсюдження відео на телебаченні та для виводу цієї проблеми на всеукраїнський рівень, не звертався. Ініціатором контакту з телеканалом була журналіст ОСОБА_6 , будь-яких відео-, аудіо- чи інших записів він не надавав, обмежився лише інтерв`ю. Таким чином, твердження позивача про те, що він самостійно розповсюдив відео з нею на телевізійному каналі, не відповідає дійсності. Щодо стягнення моральної шкоди, ОСОБА_3 у відзиві зазначив, що з його боку жодних протиправних дій стосовно позивачки вчинено не було, відеозапис здійснювався після її згоди (кивка головою), він жодним чином її не ображав, не принижував та не висловлювався щодо її професійного рівня, не лякав та не погрожував. На його думку, його поведінка спрямована на запобігання протиправним діям лікаря, а саме, виклик представників Національної поліції України та надіслана ним скарга до Міністерства охорони здоров`я ніяк не могла завдати позивачці душевних страждань, оскільки такі його дії не можуть розглядатися як посягання на честь і гідність або приниження ділової репутації особи. Окрім цього, ОСОБА_3 вважає, що оскільки ОСОБА_1 визначила розмір моральної шкоди у конкретній грошовій сумі та мотивує це тим, що їй завдані душевні страждання, приниження її ділової репутації, кожен з негативних факторів її життя має бути розрахований окремо. Оскільки ОСОБА_1 не надала суду доказів причинно-наслідкового зв`язку між її стражданнями та діями відповідача, зазначена сума моральної шкоди не підтверджена ніякими доказами, цивільний позов є необґрунтованим, позовні вимоги підлягають відхиленню в повному обсязі.

28 лютого 2019 року ОСОБА_3 надав додаткові пояснення по цивільній справі, в яких зазначив, що акцентування уваги суду на подіях, що відбувалися 20 лютого 2018 року, не мають відношення до предмету спору та є спробою сторони позивача ввести суд в оману, відволікати його від встановлення важливих для вирішення справи обставин. Окрім цього, поведінка позивача в судових засіданнях з вживанням образливих слів не є нормою для поведінки лікаря та спрямована на створення у суду невірного уявлення про відповідача з метою охарактеризувати його виключно з негативної сторони. Таким чином, ОСОБА_3 зазначає, що такі спроби жодним чином не відповідають процесуальним вимогам щодо надання належних доказів та фактично позивач відходить від позовних вимог, що свідчить про те, що наведені позивачем та її представником обставини спричинення моральної шкоди не є доказами у справі та не повинні прийматися судом до уваги. Для з`ясування об`єктивної істини ОСОБА_1 не довела та не може довести конкретний розмір як її душевних страждань, так і приниження її ділової репутації, а отже сума позову не свідчить про будь-які конкретні факти, які стосуються предмету судового розгляду. На підставі викладеного ОСОБА_3 просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на ті обставини, що рішення суду першої інстанції вважає незаконним внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, необґрунтованим внаслідок неповного та неправильного встановлення обставин справи та повного дослідження всіх доказів. Висновки суду є помилковими та такими, що не узгоджуються із вимогами чинного законодавства та не відповідають дійсним обставинам справи. ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду першої інстанції відносно того, що відеозйомка відповідачем була здійснена в її кабінеті під час виконання нею своїх посадових обов`язків та не потребує її згоди є помилковим, суперечить вимогам ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Окрім цього, зі змісту посадової інструкції, затвердженої Головним лікарем КЗОЗ «ХМДКЛ» №19 від 03.01.2011 року, не вбачається, що вона не є особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, а тому, інформація, що була розповсюджена відповідачем відносно неї у формі відеозапису, підпадає під ознаку конфіденційності. Таким чином, щодо неї повною мірою діють норми щодо захисту її немайнових прав при проведенні відеозйомок та збиранні інформації.

Також, ОСОБА_1 вказує, що як вбачається з відеофайлу, що було оприлюднено відповідачем на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», останній власними коментарями та дописами до відео намагався донести до суспільства факт порушення нею, як лікарем, прав, зокрема, його дитини та дружини.

Однак, вказане не відповідає дійсності, оскільки оцінку її поведінці за скаргою відповідача ОСОБА_3 було надано комісією КЗОЗ «ХМДК № 19», яка підтвердила відсутність будь-яких підстав для притягнення її, як лікаря, до дисциплінарної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, інформація, а саме коментарі відповідача до вищезгаданого відеофайлу та сам відеофайл не є предметом суспільного інтересу, що, зокрема, свідчить про можливість порушення прав людини, а тому вказана інформація не могла бути поширеною відповідачем без згоди позивача.

За таких підстав, скаржник зазначала, що в даному випадку, є очевидним, що викладений відповідачем відеофайл із її участю та залишення образливих коментарів відносно її професійної діяльності у мережі Інтернет на особистій сторінці відповідача «Фейсбук», не носять характеру оціночного судження, а містять конкретні твердження. Такі твердження відповідача є неправдивими, мають наклепницький характер та є такими, що наносять шкоду її діловій репутації, а доказів зворотного з боку відповідача суду першої інстанції надано не було.

Відповідачем не надано жодних доказів достовірності інформації, яка була викладена не лише у соціальній мережі «Фейсбук» щодо неї, а й висвітлена на українському телебаченні, внаслідок чого було порушено її особисті немайнові права, оскільки в ній містяться відомості про події та факти, які не відповідають дійсності та перекручені, у зв`язку з чим порушують її ділову репутацію як лікаря з 30-ти річним стажем роботи.

Крім того, прохальна частина позову містила в собі вимогу визнати слова «не дотримувалась графіку прийому громадян і відмовилась в огляді дитини, такими, що не відповідають дійсності та є неправдивими...». Оскаржуване рішення не містить в собі будь - яких вказівок про неправдивість чи істинність цих слів. Замість встановлення правдивості цих слів, суд вказав про право звернення відповідача до поліції, яке нею не оспорюється.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 надав до суду відзив на апеляційну скаргу та додаткові пояснення, в яких зазначив, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що підлягає відхиленню, посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначено жодного порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не зроблено правового аналізу рішення на предмет, як саме судом порушено права позивача, не наведені конкретні норми, що порушені судом. Просив суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Жерновнікова С.О. підтримували апеляційну скаргу.

ОСОБА_3 та його представник адвокат Пємов В.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що відеозйомка відповідачем ОСОБА_1 здійснювалась під час виконання нею службових обов`язків як посадової особи комунальної установи, у зв`язку з чим дії ОСОБА_3 з тих підстав не можуть бути визнані неправомірними та такими, що порушують права та інтереси позивача.

Що стосується оприлюднення зазначеного відео у соціальній мережі «Facebook», а пізніше і на одному із українських телеканалів, з зазначенням коментаря про те, що ОСОБА_1 не дотримувалась графіку прийому громадян і відмовилась в огляді дитини, то суд першої інстанції вважав, що це не може бути визнано приниженням честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 , оскільки такі висловлення є оціночними судженнями ОСОБА_3 , вираженням його суб`єктивної думки щодо діяльності службової особи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільно процесуального закону рішення суду відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 працює завідуючою ІІІ педіатричного відділення КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 19» з 2004 року (а.с. 25).

Згідно посадової інструкції завідувача ІІІ педіатричного відділення поліклініки, затвердженої головним лікарем КЗОЗ «ХМДКЛ № 19» від 03 січня 2011 року, вбачається, що завідуюча наділена організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями, отже є службовою особою (а.с. 25-26).

20 лютого 2018 року ОСОБА_8 , перебував в службовому кабінеті ОСОБА_1 , до якої він звернувся як до службової особи, для урегулювання питання щодо видачі лікарняного листа та огляду дитини, оскільки не був згодний з висновками лікаря ОСОБА_5

Перебуваючи в службовому кабінеті позивача відповідач здійснив відеозйомку розмови з нею на свій мобільній телефон.

ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй інтернет сторінці в соціальній мережі інтернет «Facebook» розмістив вищезазначене відео, надав до нього відповідний коментар, в якому висловив свою думку про поведінку та роботу ОСОБА_1 , у тому числі зазначив, що завідуюча педіатричного відділенням не дотримувалась графіка прийому громадян і відмовилась від огляду дитини (а.с. 10).

Позивач просила суд саме зазначені слова визнати такими, що не відповідають дійсності та є неправдивими, порочать її ділову репутацію.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 також звернувся до органів поліції та Міністерства охорони здоров`я України щодо неналежного виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків.

Відповідно до довідки про результати роботи комісії по розгляду скарги ОСОБА_8 від 30 березня 2018 року встановлено, що при вирішенні питання продовження листка непрацездатності по догляду за хворою дитиною завідувача ІІІ педіатричним відділенням ОСОБА_1 керувалась вимогами наказу Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455 «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності розглядатися не може (а.с. 27-28).

Проте, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що огляд дитини відповідача ОСОБА_3 був проведений ОСОБА_1 після виклику та прибуття працівників поліції.

Як пояснила позивач, нею було видано направлення дитини на здачу аналізів.

Лікарняний лист лікарем ОСОБА_5 був закритий 22 лютого 2018 року.

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що частково підтвердилися доводи ОСОБА_3 щодо передчасної виписки його сина з лікарняного 20 лютого 2018 року.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зазначено, що при розгляді справ даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значимою та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

При розгляді справи було встановлено, що непорозуміння між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка є службовою особою комунального закладу охорони здоров`я, виникло щодо реалізації права дитини відповідача на отримання медичної допомоги, передбаченої ст. 49 Конституції України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку, що оприлюднена ОСОБА_3 на сторінці інтернет в «Facebook» інформація є суспільно значимою та відповідно до частини 11 статті 30 Закону України «Про інформацію» може бути поширена без згоди особи, якої вона стосується.

Зазначені висновки відповідають роз`ясненням, які містяться в пункті 20 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначена інформація була предметом громадянського інтересу на час її поширення та розповсюдження цієї інформації в мережі інтернет не свідчить про порушення прав та інтересів позивача.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За змістом частин 1, 7 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Отже, згідно вищенаведених норм закону не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі», «Лінгес проти Австрії» та інших, Європейський суд підкреслював, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Отже, суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі « ОСОБА_9 і Кіслов проти Росії» Європейський суд зазначив, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що інформація, поширена відповідачем, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистих трактуваннях ситуації щодо надання його дитині медичної допомоги, та оформлена у вигляді публікації на власному сайті. Така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що безпідставне поширення негативної недостовірної інформації про позивача дискредитує її в очах оточуючих, підлеглих, суспільства, паплюжить честь і гідність та ділову репутацію як лікаря педіатра із 30 річним досвідом роботи, не може бути визнана правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

ОСОБА_3 реалізував своє право на висловлення своєї думки, що йому гарантовано Конституцією України, стосовно поведінки та роботи службової особи, яка за своїми обов`язками також зобов`язана надавати медичну допомогу.

Якщо ОСОБА_1 не погоджується з коментарями відповідача до відео, яке було викладено в мережі інтернет то законодавством, встановлений інший спосіб захисту її прав. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 19 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобах масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому числі і засоби масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Отже, ОСОБА_1 , яка вважає, що спірною публікацією та коментарем до неї порушені її немайнові права, має можливість захистити їх в інший спосіб.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди 110 000,00 грн.

Відповідно до частини 2,3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом роз`яснень, які містяться в абзаці 2 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами та роз`ясненнями зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

При розгляді справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження протиправності дій відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанції, зазначеним доводам надана належна оцінка, висновків суду вони не спростовують.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування судового рішення.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, то не вирішує питання про перерозподіл судових витрат відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст.384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.О. Бровченко

І.В. Бурлака