РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 520/1705/18

Провадження № 22-ц/4815/363/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н.В., Боймиструка С. В.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства ОСОБА_1 Банку «ПриватБанк» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 листопада 2018 року в складі судді Шуляка А.С., ухвалене в м. Здолбунів Рівненської області об 11 годині 21 хвилині, повний текст рішення суду складено 06 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Публічное акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 03.06.2014 р. відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 22 326,90 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Взяті зобов'язанні позичальник не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті кредиту, відсотках, штрафних санкціях. Загальна сума боргу становить 56416 грн. 35 коп. За таких обставин просив стягнути з позичальника кредит з нарахованими відсотками, пенею, штрафом в примусовому поряду у розмірі 56416,35 грн. за кредитним договором № б/н від 03.06.2014 року.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 листопада 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивачем не доведено факту видачі банком і отримання позичальником указаної в позовній заяві кредитної картки, тобто отримання відповідачем від позивача кредитних коштів, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними та підлягають до задоволення.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 03.06.2014 р. відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 22326,90 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Звертає увагу, що оскаржуваним рішенням була стягнута заборгованість за договором від 22.01.2008р., тоді як у своїй позовній заяві банк просив стягнути заборгованість за договором від 03.06.2014р., адже Генеральна угода від 03.06.2014р. була укладена на підставі відносин, що складися між позивачем і відповідачем ще до 2014 року. Вказує, що стороною позивача були надані належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, в тому числі й розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші докази, які відповідачем не бути спростовані. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 03 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої ОСОБА_1 надає позичальнику терміновий кредит в сумі 22326,90 грн. на строк 24 місяці - з 03.06.2014 р. по 30.06.2016 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 22 326,90 грн., а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку по кредиту у вказані в Заяві, Умовах і правилах строки.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У Генеральній угоді зазначено, що позичальник ознайомлений та згідний з Умовами та правилами, а також, що своїм підписом підтверджує факт надання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк». Також позичальник згідний з тим, що дана Генеральна угода разом з наданими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складає кредитний договір.

Разом з тим, у Генеральній угоді не зазначено дату наказу та його номер, якими були затверджені Умови та правил надання продукту кредитних карт і якими користувалися сторони при укладенні вказаної Генеральної угоди.

Окрім цього, позивачем до позовної заяви доданий Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, а не Умови та правила надання продукту кредитних карт, що в свою чергу унеможливлює встановлення тієї обставини, що вони є складовими частинами укладеної між сторонами Генеральної угоди.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проте належних та допустимих доказів відповідності з вимогами ст.ст. 77, 78 ЦПК України, що саме ці Умови та правила мав на увазі відповідач, коли підписував Генеральну угоду, не надано і судом їх також не здобуто. А оскільки зазначення в Генеральній угоді про ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг мало місце без ідентифікації цих умов, без підпису відповідача як свідчення погодження з редакцією умов, на якій наполягає ОСОБА_1, то такий договір не може вважатися підтвердженням заборгованості. З наведених міркувань апеляційний суд відхиляє покликання Банку на те, що факт укладення договору є безсумнівним.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що наявність заборгованість відповідача перед Банком підтверджується наданим розрахунком, де включена пеня та відсотки, то вони апеляційним судом до уваги не беруться як такі, що суперечать нормам законодавства.

Так, згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Наданий Банком розрахунок заборгованості ОСОБА_2 не є таким первинним документом, не відображає фінансових операцій, та складений Банком в односторонньому порядку і не погоджений з відповідачем. З огляду на наведене, він , так само, як і роздруківки фотознімків відповідача з пластиковою карткою, не можуть вважатися належним та достовірним доказом заборгованості відповідача перед позивачем.

Викладені в апеляційній скарзі міркування щодо помилковості висновку місцевого суду щодо вимог про стягнення заборгованості за договором від 22.01.2008р., тоді як у своїй позовній заяві банк просив стягнути заборгованість за договором від 03.06.2014р. апеляційним судом відхиляються.

Як вбачається з преамбули Генеральної угоди, вона була укладена між сторонами з метою створення умов для виконання позичальником обовязків за кредитним договором від 22.01.2008 року. При цьому, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 червня 2014 року з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» була стягнута заборгованість за договором від 22.01.2008 р. в сумі 22774,62 грн.. В ході примусового виконання цього рішення із заробітної плати відповідача ОСОБА_2 в рахунок погашення стягнутої рішенням суду заборгованості в примусовому порядку було утримано 24086,85 грн., що стверджується Звітом про здійснення відрахування та виплат № 640, виданим Рівненською дирекцією залізничних перевезень.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства ОСОБА_1 Банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 листопада 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуючий підпис ОСОБА_3

Судді: підпис ОСОБА_4

підпис ОСОБА_5

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_3