Постанова

Іменем України

26 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 266/4780/18

провадження № 61-17530ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Маріупольський морський торговельний порт»,

третя особа - Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 червня 2019 року у складі судді Д`яченко Д. О. та постанову Донецького апеляційного суду від 21 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б., Гаврилової Г. Л., Кочегарової Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт»

(далі - ДП «Маріупольський морський торговельний порт»), третя особа - Первинна профспілкова організація ДП «Маріупольський морський торговельний порт», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього забутку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що з 2008 року вона з відповідачем перебувала у трудових відносинах та працювала прибиральником службових приміщень 1-го вантажного району.

Висновком періодичного медичного огляду від 18 квітня 2018 року її визнано непридатною до виконання роботи прибиральника службових приміщень, у зв`язку із чим 24 квітня 2018 року її було відсторонено від виконуваної роботи.

Звертала увагу на те, що впродовж часу відсторонення від роботи, відділом кадрів щотижня їй пропонувалися наявні вакансії, проте протягом двох місяців не було запропоновано жодної роботи, яку вона могла би виконувати за станом здоров`я.

У червні 2018 року відповідач звернувся до Первинної профспілкової організації

ДП «Маріупольський морський торговельний порт», членом якої була позивач, із поданням про надання згоди на її звільнення, проте у задоволенні подання було обґрунтовано відмовлено.

02 липня 2018 року вона звернулась до керівництва порту із заявою, в якій просила працевлаштувати її, при цьому звернула увагу роботодавця на те, що запропоновані посади, а саме: маляр, докер, тальман не відповідають висновку періодичного медичного огляду. В цій же заяві позивач надала згоду на працевлаштування її інженером у відділ захисту інформації. Проте у працевлаштуванні на посаду інженера відділу захисту інформації їй було відмовлено через відсутність освіти та досвіду роботи.

Вважала, що зазначена відмова у працевлаштуванні на посаду інженера через відсутність освіти є безпідставною, оскільки відповідач був зобов`язаний перенавчити її, як особу з інвалідністю.

Всупереч відмови первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення позивача, 30 липня 2018 року відповідачем винесено наказ про її звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позивач вважала зазначений наказ незаконним, оскільки відповідач не забезпечив її працевлаштування згідно з висновком періодичного медичного огляду, не запропонував роботу, яка вона могла би виконувати за станом здоров`я, не забезпечив навчання та не сприяв підвищенню кваліфікації, з огляду на те, що вона є інвалідом третьої групи.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Маріупольський морський торговельний порт» від 30 липня 2018 року № 234/з про звільнення її з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити її на посаді прибиральника службовим приміщень 1-го вантажного району; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 19 червня 2019 року в задоволення відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дотримано вимоги трудового законодавства під час звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки було запропоновано всі вакантні посади, проте позивач від них відмовилась. Судом першої інстанції також зазначено про необґрунтованість рішення первинної профспілкової організації про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, оскільки наведені в ньому доводи не відповідають дійсним обставинам справи та не мають доказів порушення порядку й процедури звільнення позивача.

Постановою Донецького апеляційного суду від 21 серпня 2019 року апеляційну скаргу

ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 червня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суд першої інстанції, апеляційний суд виходив з законності та обґрунтованості його висновків, при цьому апеляційним судом зазначено, що відповідачем виконано вимоги трудового законодавства, запропоновано позивачу роботу, яку вона могла виконувати за станом здоров`я та яка відповідала її кваліфікації та освіті.

Апеляційним судом відхилено доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач безпідставно не призначив її на посаду інженера, яка була вакантною на підприємстві, оскільки посада інженера відділі захисту інформації служби морської безпеки вимагала отримання вищої освіти за цією спеціальністю, а не перенавчання, як помилково вважала позивач.

Суд апеляційної інстанції також погодився з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, оскільки відсутнє правове обґрунтування прийнятого рішення.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та інших учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 червня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 серпня 2019 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначала, що суди дійшли помилкового висновку про необґрунтованість рішення виборного органу профспілкової організації підприємства, яким було відмовлено в задоволенні подання директора ДП «Маріупольський морський торговельний порт» про надання згоди на звільнення позивача з посиланням на те, що позивачу відмовлено у наявних інженерних вакансіях, яка була готова навчатися на будь-яку посаду, яка їй підходить, як інваліду, про що вона неодноразово повідомляла адміністрації підприємства.

Вказувала на те, що відповідно до вимог законодавства підприємство зобов`язане було перенавчити або перекваліфікувати її, як особу з інвалідністю, а не пропонувати посади, які не підходять їй за станом здоров`я.

Поза увагою судів залишилось також те, що відповідач не надав список вакансій, які пропонувалися позивачу, навіть після вимоги профспілкової організації, а тому висновки судів щодо виконання відповідачем обов`язку запропонувати працівнику всі вільні на підприємстві вакансії, з урахуванням висновку медичної комісії, ґрунтуються на припущеннях.

Не враховано судами також те, що позивач зверталась із заявою щодо її працевлаштування, надала згоду пройти будь-яке навчання або перекваліфікацію, а роботодавець не виконав своїх обов`язків, передбачених статтями 170, 172 КЗпП України та відповідачем не створені спеціальні робочі місця для осіб з інвалідністю.

У листопаді 2019 року ДП «Маріупольський морський торговельний порт» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивача було звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Вказує на те, що позивачу з у період з 19 квітня 2018 року до 05 липня 2018 року дванадцять разів надавалися переліки вакансій, наявних на підприємстві, про що свідчить підпис ОСОБА_1 , а тому твердження у касаційній скарзі щодо ненадання списку вакансій є безпідставними.

За весь час ознайомлення з вакантними посадами позивач жодного разу не надала заяву про переведення її на ту чи іншу посаду, тобто не виявила бажання щодо подальшого працевлаштування.

Посилання позивача на відсутність її письмової відмови від переведення на іншу роботу, як обставини, яка свідчить про відсутність підстав для звільнення, не ґрунтується на вимогах законодавства, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 2 цієї статі, допускається за дотримання тільки однієї умови, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згоду на переведення на іншу вакантну посаду, з якими було ознайомлено позивача, остання не надала.

Також зазначає, що позивач безпідставно посилається на положення статті 170 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 не подала заяву роботодавцю про переведення її на іншу роботу. Твердження, що жодна із запропонованих вакансій не підходила їй за станом здоров`я, не відповідає дійсності, оскільки у переліку вакансій, з якими ознайомлювалась ОСОБА_1 , були і ті, які не потребують особливих вимог до стану здоров`я.

Вважає безпідставними також посилання у касаційній скарзі на положення

статті 172 КЗпП України, оскільки зазначена норма трудового законодавства не зобов`язує безпосередньо власника забезпечувати умови для використання праці інвалідів. Також, підприємство не зобов`язано самостійно створювати спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, а такі робочі місця створюються за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду

м. Маріуполя Донецької області від 19 червня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 серпня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 у період з 06 травня 2015 року до 30 липня 2018 року працювала на посаді прибиральника службового приміщення

ДП «Маріупольський морський торговельний порт».

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 05 грудня 2017 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності з 01 грудня 2017 року до

01 січня 2019 року. Відповідно до висновку про умови праці, протипоказано: важка фізична праця, вплив низької температури, робота з токсичними речовинами, вплив високої температури.

29 березня 2018 року позивач була направлення на обов`язковий періодичний медичний огляд працівника.

18 квітня 2018 року медична комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 непридатна до роботи прибиральником службових приміщень у несприятливих умовах праці.

Актом відсторонення працівника від виконання функціональних обов`язків

від 24 квітня 2018 року прибиральника службових приміщень ОСОБА_1 на підставі висновку медичної комісії від 18 квітня 2018 року відсторонено від посади з 08 год. 12 хв. 24 квітня 2018 року.

Відповідно до наказу ДП «Маріупольський морський торговельний порт» від 25 квітня 2018 року № 386/к на період відсторонення від роботи з 24 квітня 2018 року за прибиральником службових приміщень ОСОБА_1 збережено середній заробіток.

Також судами встановлено, що в період з 19 квітня 2018 року до 05 липня 2018 року ОСОБА_1 неодноразово пропонувалися усі вакантні на підприємстві посади, що підтверджується особистим підписом позивача у переліках вакансій.

У зв`язку із не наданням згоди позивачем на переведення на іншу вакантну на підприємстві посаду, 25 червня 2018 року відповідач звернувся до виборного органу первинної профспілкової організації ДП «Маріупольський морський торговельний порт», членом якої була ОСОБА_1 , із поданням надати згоду на її звільнення з посади прибиральника службових приміщень 1 вантажного району на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Рішенням виборного органу первинної профспілкової організації ДП «Маріупольський морський торговельний порт» від 04 липня 2018 року в задоволенні подання було відмовлено. В обґрунтування рішення профспілкова організація посилалась на те, що в період з 24 квітня 2018 року по 25 червня 2018 року ОСОБА_1 не було запропоновано жодної вакансії, яка б відповідала стану її здоров`я. При цьому ОСОБА_1 готова пройти навчання на будь-яку посаду, яка б їй підходила як особі з інвалідністю, про що вона неодноразово повідомляла начальника відділу кадрів. Також зазначено, що роботодавець повинен перевчити або перекваліфікувати працівника, який має інвалідність.

02 липня 2018 року ОСОБА_1 було направлено для переговорів про переведення на роботу згідно рекомендації МСЕК на вакантну посаду інженера у відділ захисту інформації. Проте резолюцією начальника структурного підрозділу

від 02 липня 2018 року встановлена відсутність профільної освіти та відповідного досвіду роботи.

Наказом ДП «Маріупольський морський торговельний порт» від 30 липня 2018 року № 234/з ОСОБА_1 було звільнено з 30 липня 2018 року на підставі

пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із виявленням невідповідності виконуваної роботі за станом здоров`я та відмовою працівника на переведення на іншу посаду.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 43 Конституції Українипередбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 21 КЗпП Українизакріплює рівність трудових прав громадян України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню цієї роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частина друга статті 40 КЗпП Українипередбачає звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною першою статті 170 КЗпП України встановлено, що працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про охорону праці» працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров`я.

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про охорону праці» працівника, який за станом здоров`я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 9 Конституції Україничинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Крім того, невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Згідно з частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що згідно з висновком медичної комісії від 18 квітня 2018 року ОСОБА_1 непридатна до роботи прибиральником службових приміщень у несприятливих умовах праці, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про дотримання роботодавцем процедури звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки на виконання вказаного висновку медичної комісії ДП «Маріупольський морський торговельний порт» відсторонив позивача від роботи, виконав вимоги закону та запропонував ОСОБА_1 всі наявні на підприємстві вакантні посади, від переведення на які остання відмовилась.

Аргументи касаційної скарги про те, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у призначенні її на посаду інженера відділу захисту інформації не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 не має фахової освіти для зайняття зазначеної посади. Крім того, обов`язок відповідача проводити за свій рахунок перепідготовку чи навчання позивача новій професії або спеціально створювати для неї умови роботи чинним законодавством, у цьому випадку, не передбачений.

Доводи касаційної скарги про те, що первинна профспілкова організація

ДП «Маріупольський морський торговельний порт» відмовила у наданні згоди на її звільнення, не є підставою для поновлення ОСОБА_1 , оскільки встановивши фактичні обставини і підстави звільнення працівника, суди правильно виходили з того, що рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованим, у зв`язку з чим роботодавець мав право звільнити позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої і апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі поданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 червня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик