Житомирський апеляційний суд
Справа №287/53/18-ц Головуючий у 1-й інст. Стратович О. В.
Категорія 55 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №287/53/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Стратовича О.В. в м.Олевську,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позову зазначав, що з 01.02.2001 він працював у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Олевському районі. У зв`язку з злиттям двох фондів 01.08.2017 його було переведено на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області. 22.01.2018 його було звільнено з роботи у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідно до наказу № 486-к від 29.12.2017 року. Із даним звільненням він не згодний, оскільки порівняно з іншими працівниками, які залишилися працювати у відділенні, він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, враховуючи стаж роботи в даній галузі (майже 18 років), у зв`язку з чим він має переважне право на залишення на роботі, однак при звільненні цього до уваги не взяли. Враховуючи вищевикладене просив, визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення; поновити його на роботі в Ємільчинському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.01.2018 по дату постановлення рішення по справі; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Прокопчук В.В. від 29.12.2017 № 486-К про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області з 22.01.2018 року. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн 40 коп. за вимогу немайнового характеру та 1991 грн 37 коп. за вимогу майнового характеру. Звільнено від сплати судового збору позивача ОСОБА_1 відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 199 136 грн 91 коп. середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення Олевського районного суду Житомирської області від 28.08.2019 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення на його користь середньої заробітної плати за один місяць.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема вказує, що суд надав неналежну оцінку існуючим наказам про звільнення та про перенесення дати звільнення, помилково вважаючи, що ці документи суперечать один одному. Скорочувалася посада, яка була одна на підприємстві і працівників, які б залишилися працювати на таких самих посадах як позивач, немає, а тому у роботодавця були відсутні підстави для застосування переважного права на залишення на роботі. Всі доводи суду щодо незаконності дій відповідача у проведенні процедури скорочення посади позивача зводяться до одного невчасного повідомлення останнього про звільнення, однак при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.08.2017 відповідно до наказу №196-к ОСОБА_1 прийнятий в порядку переведення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Олевському районі Житомирської області на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.

24.10.2017 Управлінням виконавчої дирекції фонду у Житомирській області, видано наказ №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці».

Вказаним наказом, зобов`язано відділ кадрів до 01 листопада 2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень та забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників управління виконавчої дирекції фонду. Начальникам відділень управлінь управління виконавчої дирекції фонду до 27 жовтня 2017 року забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників відділень.

27.10.2017 листом відповідача № 10-288 від 25.10.2017 позивача було повідомлено про те, що Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Житомирській області 24.10.2017 видано наказ № 90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці», у зв`язку з чим попереджено ОСОБА_1 про зміну в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018, та про можливе майбутнє звільнення.

Листом від 19 грудня 2017 року за №10-1229 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що відповідно з штатним розписом, який вводиться в дію з 01 січня 2018 року, посада, яку він обіймає, скорочується. Вакантні посади відповідно до його фаху відсутні. У зв`язку з чим, він підлягає звільненню згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України з 29 грудня 2017 року з виплатою згідно зі статтею 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Від підпису про ознайомлення із вказаним листом позивач відмовився, про що 21.12.2017 складено акт про відмову працівника підписати лист-попередження та наказ про звільнення.

Наказом № 404-к Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 19.12.2017 звільнено ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду Житомирської області, з посади 29.12.2017 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до наказу № 486-к від 29.12.2017 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю в день звільнення ОСОБА_1 перенесено дату звільнення ОСОБА_1 , на перший день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції вказав, що позивача у жовтні 2017 року було повідомлено про зміну істотних умов праці та про можливе звільнення на підставі ст.32 КЗпП України, яка передбачає припинення трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП, а фактично його звільнили у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку з чим суд дійшов до висновку про те, що відповідачем не виконано вимоги ст. 49-2 КЗпП України. Також суд дійшов висновку про те, що відповідач не повідомив належним чином позивача про його звільнення за 2 місяці у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Апеляційний суд не повністю погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці в пункті 1статті 40 КЗпП України, зокрема, мається на увазі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин 1 та 3 стаття 49 -2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Звільнення працівника з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 та 6 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).

Крім того, при відсутності роботи з відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, працівник на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У разі, якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, із попередженням датованим 25 жовтня 2017 року №10-288, позивач ознайомився 27 жовтня 2017 року. Цим письмовим документом ОСОБА_1 попереджався про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

У змісті попередження йдеться саме про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці (системи оплати та стимулювання праці, розміру посадових окладів), зміну найменування посади. Зміна істотних умов праці також передбачає попередження працівника з цього приводу не пізніше ніж за два місяці, а у разі непогодження припинення трудового договору (ч.4 ст.32 та п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України). Проте, у змісті самого попередження не конкретизовані підстави можливого майбутнього звільнення.

Отже, попередження позивача від 25.10.2017 не є належним персональним повідомленням про наступне звільнення, оскільки регулює питання зміни істотних умов праці, а не скорочення чисельності або штату працівників.

Як зазначено вище, позивач дізнався про майбутнє скорочення лише 21.12.2017 під час ознайомлення з наказом №404-к.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про недотримання роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівника.

У п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у всіх випадках звільнення за п.1ст.40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою ІІІ-А КЗпП України. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Вирішуючи питання про законність звільнення працівника суд повинен врахувати, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В разі звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає то інша робота, яку працівник може виконувати. Посада жінки, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не є вакантною і прийняття працівника на цю посаду можливе тільки по строковому договору. Власник або уповноважений орган вважається таким, що належно виконав вимоги вищезазначеної норми закону, якщо запропонував працівникові наявну на підприємстві вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду (Постанова ВС України від 01.07.2015 у справі № 6-491цс15).

При звільненні за п.1 ст. 40 КЗпП України діють переваги на залишення на роботі, встановлені статтею 42 КЗпП. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався, зокрема, на те, що він має переважне право на залишення на роботі, ураховуючи тривалість трудового стажу, кваліфікації та продуктивності праці, а також на те, що йому не були запропоновані вакантні посади.

Зазначене не може бути враховано судом з огляду на таке.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з 01.01.2018 затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць.

Штатна чисельність працівників Управління виконавчої дирекції фонду у Житомирській області з 01.01.2018 скоротилась з 75 до 49 штатних одиниць, а Житомирського відділення, в якому працював позивач, - з 33,5 до 22 штатних одиниць.

Відділ обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму, в якому працював позивач, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму страхового експерта з охорони праці, до якого входило 3 спеціаліста, з 01.01.2018 ліквідовано, посади скорочені.

Листом відповідача від 19.12.2017 за №10-1229 позивач був повідомлений про те, що вакантні посади відповідно до його фаху відсутні.

Разом з тим, у період з 25 жовтня по 21 грудня 2017 року позивач перебував у статусі працюючого, а не особи, яку попереджено про наступне звільнення, а тому наявність чи відсутність вакантних посад у цей період не має правового значення.

Відповідачем до апеляційного суду надано також інформацію щодо заповнення посад управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 01.01.2018 по 01.03.2018 у вигляді штатних розписів із зазначенням прізвищ працівників, які займають відповідні посади. Вказаною інформацією підтверджується, що жодної вакантної посади як у Житомирському відділенні, де працював позивач, так і в решті відділень Житомирській області та в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, немає.

Отже, виходячи з наведеного посилання позивача на те, що йому не було запропоновано інші вакантні посади, які на час його звільнення були наявні та він мав переважне право на залишення на роботі є безпідставними, оскільки вакантних посад не було, а переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад. У даному випадку відбулась ліквідація відділу та скорочення посади.

Тобто, переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Тому апеляційний суд вважає, що порушення норм ч.2 ст.40 та ст. 42 КЗпП України відповідачем не допущено.

Апеляційним судом також враховано, що ОСОБА_1 обгрунтовано було звільнено без згоди виборного органу первинної профспілкової організації у відповідності до ст.43 КЗпП України, оскільки останній не був членом жодної профспілкової організації на момент звільнення.

Оскільки апеляційним судом встановлено лише недодержання відповідачем строку попередження позивача про наступне звільнення, а тому апеляційний суд вважає за необхідне змінити дату звільнення ОСОБА_1

Встановлено, що позивач дізнався про майбутнє скорочення 21.12.2017 під час ознайомлення з наказом №404-к, двохмісячнй строк закінчується 21 лютого 2018 року. Наказом №486-к від 29.12.2017 перенесено дату звільнення ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року на перший день після закінчення тимчасової непрацездатності, яким було 22 січня 2018 року.

З огляду на наведене апеляційний суд змінює дату звільнення ОСОБА_1 з 22 січня 2018 року на 21 лютого 2018 року.

З врахуванням наказу №486-к від 29.12.2017 року про перенесення дати звільнення ОСОБА_1 , останньому виплачена заробітна плата по 22 січня 2018 року в сумі 4 827 грн 93 коп.

Тому на користь позивача з відповідача стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.01.2018 по 21.02.2018 р. в розмірі 10 979 грн 98 коп. (22 роб. дн. х 499,09 грн. середньоденної з/п).

За таких обставин рішення належить скасувати і ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову - зміну дати звільнення та стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 22 січня по 21 лютого 2018 року в розмірі 10 979 грн 98 коп.

У задоволені решти позову відмовляється.

Відповідно до ст.141 ЦПК України змінюється розподіл судових витрат. На відповідача покладається судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 768 грн 40 коп. за вимогу немайнового характеру та 219 грн 31 коп. за вимогу майнового характеру, а всього 987 грн 71 коп. У відмовленій частині позову судовий збір відноситься на рахунок держави.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади з 22 січня 2018 року на 21 лютого 2018 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 979 грн 98 коп., який визначений без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області (код ) в дохід держави судовий збір в розмірі 987 грн 71 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 13 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді