Справа № 626/1340/18
Провадження № 2/626/32/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

14.02.2019 року м. Красноград Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді Рибальченко І.Г.

за участі секретаря Скачко Т.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину майна, набутого за час перебування у шлюбі ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя придбаного сторонами в період шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що з 15.10.2010 року до 02.05.2018 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, розірваного за рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 02 травня 2018 року. За час спільного проживання, в шлюбі, ними було придбано майно: бензокосу Кедр-БГ-3400, вартістю 1200 грн; бензокосу Кедр-БЛ-45-30, вартістю 1600 грн.; Бензопилу QL 4500m вартістю 1600 грн.; Холодильник ВЕКО CS-236020, що коштував 9494 грн.; рушницю 2МЦ 21-12, вартістю 5000 грн.; 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: Харківська область, м.Красноград, вул.Київська, б.153, вартістю 60000 грн. Загальна вартість всього майна, придбаного за час шлюбу - 78894 грн.

В добровільному порядку відповідач не бажав розділити майно, а тому вона змушена звернутися до суду з позовом про розподіл майна подружжя. До початку судового розгляду ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила визнати за нею в порядку розподілу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку із надвірними будівлями розташованого за адресою: Харківська область, м.Красноград, вул. Київська, б.153, за ОСОБА_2 визнати право власності на рушницю 2МЦ 21-12, вартістю 5000 грн., та компенсувати ОСОБА_2 вартість частки майна подружжя в сумі 27500 грн., виплативши їх з депозитного рахунку суду.

ОСОБА_2 в свою чергу звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину майна , набутого за час перебування у шлюбі. У вказаному позові ОСОБА_2 зазначає, що з 15.10.2010 р. перебував з ОСОБА_1 у шлюбі. 06.12.2013 року ОСОБА_1, за його згоди, за спільні кошти, було придбано 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: вул.Київська, б.153, м.Красноград, вартістю та сплачено 60000 грн. згідно договору купівлі-продажу. Просив визнати за ним право власності на половину 1/2 частини придбаного будинку та визнати його право особистої приватнї власності на рушницю 2МЦ 21-12.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2, 4-5, 12-13 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VІІ Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" - основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.61, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

В той же час, за змістом ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 15.10.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 02 травня 2018 року було розірвано . Від шлюбу дітей не мають.

Під час перебування сторін у шлюбі ними було придбано 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: Харківська область, м.Красноград, вул.Київська, б.153. Продаж вчинено за 60000 грн. Відповідно до висновку про вартість майна, зробленого КПТІ "Інвентаризатор" від 29.10.2013, вартість відчужуваної 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями на 2013 рік становить 74194 грн., про що зазначено в п 2.3 Договору купівлі-продажу.

Звіт про оцінку нерухомого майна та про його ринкова вартість на час розгляду справи не надано.

Також сторонами не заперечується, що в період шлюбу ОСОБА_2 особисто було придбано рушницю 2МЦ 21-12, вартістю 5000 грн.

Отже, надавши оцінку наведеним обставинам, суд приходить висновку, що дійсно, вищевказане нерухоме майно було об'єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки було придбано в період шлюбу (протилежного суду не надано) за спільні кошти подружжя. Разом з тим, вирішуючи питання в частині поділу зазначеного майна між сторонами, суд виходить з наступного.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч.4 ст.71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно квитанції №0.0..1 від 25 вересня 2018 року, №0.0..1 від 27 листопада 2018 року, № 0.0..1 від 01.02.2019 року ОСОБА_1 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, внесено вартість 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, в загальній сумі 30000 гривень. ОСОБА_2 не давав своєї згоди на отримання грошової компенсації та не погоджувався з її розміром.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ 1/2 частини житлового будинку підлягають частковому задоволенню. Зустрічний позов ОСОБА_2 необхідно задовольнити повністю. Ураховуючи, що спірнний будинок є неподільною річчю, сторони не погодили порядок поділу будинку, а частки в цьому об'єкті права спільної сумісної власності подружжя є рівними та не можуть бути визнані незначними, згоди на присудження грошової компенсації, відповідно до приписів ч.4 ст.71 СК України відповідач ОСОБА_2 не давав, слід визнати за сторонами у порядку поділу майна право власності по половині 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями , розташованого в місті Красноград Харківської області, вулиця Київська.153, за кожним та залишити у їх спільній частковій власності.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264, 265, 268, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями , розташованого в місті Красноград Харківської області, вулиця Київська.153, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, по 1/2 частці за кожним.

Визнати за ОСОБА_2 та виділити на праві власності рушницю 2МЦ 21-12 , вартістю 5000 грн.

Повернути ОСОБА_1 30000 грн. з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській , внесені нею 25 вересня 2018 року, згідно з квитанцією № 0.0..1, 27 листопада 2018 року, згідно з китанцією № 0.0..1, 01 лютого 2019 року, згідно з китанцією № 0.0..1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Г. Рибальченко