Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 753/20658/16-ц

провадження № 61-29095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» (далі- ТОВ «Будсервісматеріали») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання автопаркінгу та належних відповідачу машиномісць з урахуванням штрафу та втрат від інфляції у загальному розмірі 44 157, 06 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 09 грудня 2015 року між ТОВ «Будсервісматеріали» та ОСОБА_1 укладено договір

№ 09-12-36, 40-В/Ср12 про надання послуг, предметом якого є надання позивачем як виконавцем комплексу послуг з утримання автопаркінгу та належних відповідачу як власнику машиномісць НОМЕР_1, НОМЕР_2. За умовами договору розмір щомісячної плати за надання послуг за одне машиномісце становить 340, 00 грн. Під час укладення договору сторони дійшли згоди, що його умови розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами з 09 вересня 2013 року, у зв`язку з чим позивач здійснив нарахування за спожиті відповідачем послуги за період з 09 вересня 2013 року до 31 грудня 2015 року у сумі 18 858, 66 грн. Проте відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання і не сплачує зазначену суму боргу та поточні платежі, що обумовило виникнення заборгованості у сумі 22 258, 66 грн. На зазначену суму відповідно до пункту 5.3 договору нараховано штраф у розмірі 10, 00 % від простроченої суми за кожен місяць прострочення, що становить 20 558, 66 грн. Також відповідач як боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 1 339, 74 грн. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги. Посилаючись на те, що з часу звернення до суду відповідач частково сплатив суму боргу, але не сплачує поточні платежі, позивач просить стягнути заборгованість за надані послуги у сумі 18 178, 66 грн, неустойку у вигляді штрафу в сумі 28 510, 12 грн та інфляційну складову в сумі 2 911, 03 грн, разом 49 599, 82 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач поданий позов не визнав, вважав його необґрунтованим. Звернувся до суду із окремим позовом, у якому просив визнати договір про надання послуг недійсним з підстав недодержання під час його укладення вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також стягнення коштів, сплачених за недійсним договором, у сумі 11 560, 00 грн. На обґрунтування позову зазначив, що договір про надання послуг не відповідає його внутрішній волі і містить несправедливі умови та істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача, що полягає у застосуванні авансової системи оплати послуг, застосуванні до споживача за одне і те ж порушення одночасно двох штрафних санкцій - пені та штрафу, звуженні обов`язків виконавця та виключенні його відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов`язків. Позов ТОВ «Будсервісматеріали» та позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року позов ТОВ «Будсервісматеріали» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Будсервісматеріали» заборгованість за договором про надання послуг у сумі 18 178, 66 грн, штраф 9 089, 33 грн, інфляційні втрати 2 911, 03 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Частково задовольняючи позов ТОВ «Будсервісматеріали», суд першої інстанції керувався тим, що на виконання умов договору та Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115 (далі - Правила), позивачем укладено договори з постачальниками електроенергії, води, комунальними службами, в підземній автостоянці здійснюється пропускний режим, забезпечена охорона автостоянки та прибирання території. Оскільки замовник ОСОБА_1 не виконує грошові зобов`язання за договором про надання послуг, порушені права виконавця ТОВ «Будсервісматеріали» підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення заборгованості. Водночас, з урахуванням тієї обставини, що розмір нарахованого штрафу значно перевищує розмір завданих невиконанням зобов`язання збитків, а також з огляду на сплату відповідачем поточних платежів, суд на підставі положень частини третьої статті 551 ЦК України зменшив розмір неустойки до половини розміру невиконаного зобов`язання, що становить 9 089, 33 грн.

Відмовляючи у задоволенні об`єднаного позову, суд першої інстанції керувався тим, що оспорюваний договір містить усі істотні умови, визначені законом і, підписавши його, ОСОБА_1 засвідчив, що всі умови договору йому зрозумілі, договір є збалансованим та справедливим. При цьому, суд зазначив, що відповідно до частин другої, третьої статті 6 ЦК України сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року у частині задоволення позовних вимог ТОВ «Будсервісматеріали» скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову ТОВ «Будсервісматеріали» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи у частині рішення суду першої інстанції, керувався тим, що відповідно до зазначених Правил на автостоянці повинні вестися, зокрема, журнал обліку транспортних засобів довготермінового зберігання, журнал обліку транспортних засобів тимчасового зберігання, журнал обліку щоденного та одноразового заїзду і виїзду транспортних засобів, касова книга та книжки квитанцій, а працівники автостоянки зобов`язані надавати послуги з дотриманням вимог Закону України

«Про захист прав споживачів» знати і виконувати ці Правила. На порушення зазначених вимог позивачем не надано, а судом не встановлено надання відповідачу послуг з утримання машиномісць за період з 09 вересня 2013 року до 31 грудня 2015 року, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «Будсервісматеріали».

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року, ТОВ «Будсервісматеріали» просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував чинне законодавство, оскільки позивач надав усі необхідні документи на підтвердження обслуговування позивачем автопаркінгу. Окрім цього, судом не враховано, що предметом позову є, зокрема, заборгованість відповідача внаслідок несплати ним платежів і після укладення договору, тобто, у

будь-якому випадку, позов підлягав частковому задоволенню.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є власником двох машиномісць - НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , площею 15, 60 кв. м кожне, розташованих в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право власності від 03 березня 2012 року.

09 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Будсервісматеріали» укладено договір про надання послуг № 09-12-36, 40-В/Ср12, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надавати послуги з утримання будівлі і споруд із забезпеченням пропускного режиму до паркінгу та здійсненням функцій управління, а власник зобов`язався оплачувати надані йому послуги в порядку та на умовах, визначених договором.

Згідно з умовами, визначеними у пункті 4.8 договору, розмір щомісячної плати за надання послуг становить за два машиномісця 680, 00 грн.

Договором передбачено застосування авансової системи оплати послуг, тобто внесення плати за послуги щомісяця наперед (пункти 4.1 - 4.4 договору).

За пунктом 7. 1 договору сторони домовилися, що його умови розповсюджуються на відносини з надання зазначених у договорі послуг, які виникли між сторонами з 09 вересня 2013 року.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із статтею 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції посилався на те, що позивачем не надано, а судом не встановлено факту надання відповідачу послуг з утримання машиномісць за період з 09 вересня 2013 року до 31 грудня 2015 року. Документи, надані позивачем на підтвердження факту надання послуг за договором позивачу, не доводять зазначеної обставини, оскільки не містять інформації стосовно предмета договору, що укладений між сторонами у відповідний період.

З огляду на наведене, доводи касаційної скарги щодо наявності у матеріалах справи доказів надання відповідачу послуг та на неналежну їхню оцінку судом апеляційної інстанції фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не враховано, що предметом позову є, зокрема, стягнення заборгованості відповідача внаслідок несплати ним платежів, належних до сплати за період і після укладення договору, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки сам позивач визнав, що відповідач після укладення договору вносив платежі за договором, втім судами не встановлено, що зазначені платежі були направлені на погашення заборгованості відповідача, що виникла у нього до укладення договору, тобто до 09 грудня 2015 року. Навпаки, судом встановлено, що відповідач належним чином сплачує поточні платежі і саме це було підставою для зменшення суми пені, стягнутої з відповідача судом першої інстанції.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення зустрічного позову сторонами не оскаржувалось та відповідно до положень статті 400 ЦПК України не переглядалось.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко