Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5100/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого - судді: Казидуб О.Г.

при секретарі: Зайцевій О. І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «АГРО-ЄВРО КОНСАЛТИНГ» про розірвання трудового договору, визнання незаконним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії та стягнення заробітної плати та інших витрат при звільненні,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 (18016, АДРЕСА_1) звернулася до суду з позовом до ТОВ «АГРО-ЄВРО КОНСАЛТИНГ» (18007, м. Черкаси, вул.. Гоголя, 221) про розірвання трудового договору, визнання незаконним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії та стягнення заробітної плати та інших витрат при звільненні..Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до Наказу № 246 від 28 серпня 2017 року її з 29 серпня 2017 року було призначено на посаду менеджеру з персоналу ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2». З лютого 2018 року відповідач припинив виплату заробітної плати не зазначаючи при цьому дійсної причини такої поведінки та не вказуючи конкретних строків здійснення остаточного розрахунку з працівниками. В звязку з цим станом на 30 березня 2018 року у відповідача перед нею утворилась заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 17779,78 грн., а саме, за лютий 2018 року 9000 грн. та березень 2018 року 8779,78 грн.

29 березня 2018 року нею було вирішено подати відповідачу заяву про звільнення з 30 березня 2018 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП, к звязку з невиплатою заробітної плати роботодавцем, з вимогою провести розрахунок відповідно до ст.. 116 КзпП, в тому числі здійснити виплати згідно з ст.. 44 КзПП України в розмірі тримісячного середнього заробітку.

30 березня 2018 року керівництво ТОВ «Агро-Євро Консалтінг» в усній формі їй відмовило у звільнені на підставі ч. 3ст. 38 КЗпП, та повідомило про прийняття підприємством рішення щодо можливості звільнення її лише з 29.04.2018 року, тобто через місяць, на підставі п. 1 ст. 36 КзпП України, вимагаючи у неї поставити підпис про ознайомлення з відповідним наказом.

Станом на 30.03.2018 року вона, відповідно до діючих норм трудового законодавства не отримала свою трудову книжку та остаточний розрахунок.

Позивач вказує, що в квітні 2018 року вона отримала поштою від відповідача наказ зі змісту якого зрозуміло, що її 13 квітня 2018 року було звільнено за прогули, згідно п. 4 ст. 40 КзпП.

За вказаних обставин дії відповідача щодо звільнення за прогул, відмови в задоволенні її заяви про звільнення, затримки у здійсненні належного розрахунку та видачі трудової книжки, суперечать вимогам трудового законодавства та грубо порушують її права, спричиняють їй значної шкоди та моральних страждань.

Просить суд зобовязати ТОВ «Агро-євро ОСОБА_2» видати наказ про її звільнення, з посади менеджера з персоналу 30.03.2018 рокуна підставі п. 3 ст. 38 КзпП України, згідно її заяви про звільнення від 29.03.2018 року; визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Агро-євро ОСОБА_2» № 71-к від 13.04.2018 року про її звільнення з посади менеджера з персоналу 13 квітня 2018 року згідно ст.. 40 п. 4 КзпП України; стягнути з ТОВ «Агро-євро ОСОБА_2» на її користь 66292,78 грн., в тому числі: 17779,78 грн. заборгованості по заробітній платі, 2863 грн. компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, 27000 грн. вихідної допомоги при звільненні, 5850 грн. - середній заробіток за час фактичної затримки, 12 800 грн. моральної шкоди.

22 червня 2018 року ухвалою суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

19 листопада 2018 року позивач надала суду заяву про зміну позовних вимог, в якій зазначено,що в звязку з виплатою заборгованості по заробітній платі у розмірі 19853,98 грн., просить зобовязати ТОВ «Агро-євро ОСОБА_2» видати наказ про її звільнення, з посади менеджера з персоналу 30.03.2018 рокуна підставі п. 3 ст. 38 КзпП України, згідно її заяви про звільнення від 29.03.2018 року; визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Агро-євро ОСОБА_2» № 71-к від 13.04.2018 року про її звільнення з посади менеджера з персоналу 13 квітня 2018 року згідно ст.. 40 п. 4 КзпП України; стягнути з ТОВ «Агро-євро ОСОБА_2» на її користь 67618,18 грн., в тому числі: 27000 грн. вихідної допомоги при звільненні згідно заяви: 11180,12 грн. (заробітна плата за місяць) х 3 місяця = 33540,37 грн. податки = 27000 грн.; затримку по виплаті заробітної плати до дати фактичної виплати, станом на 03.07.2018 року 34556,74 грн. податки = 27818,18 грн. до виплати: з 01.04.2018 року по 30.04.2018 року=11180,12 грн., з 01.05.2018 року по 31.05.2018 року=11180,12 грн., з 01.06.2018 року по 30.06.2018 року=11180,12 грн.,з 01.07.2018 року по 03.07.2018 року=1016,38 грн.; 12800 грн.

Представник позивача за дорученням ОСОБА_3 в судове зсідання не зявився, через канцелярію надав суду заяву, в якій просив справу слухати без його участі. Також вказав, що позов підтримує та просить його та заяву про поновлення строку позовної давності від 14.12.2018 року (а.с. 100) задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки суду невідомі. Про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Надали суду відзив на позовну заяву (а.с. 32-33).

Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу № 246 від 28 серпня 2017 року ОСОБА_1 було призначено на посаду менеджеру з персоналу з 29 серпня 2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказ підписаний директором ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» ОСОБА_4

29 березня 2018 року ОСОБА_1 було подано директору ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» заяву про звільнення її з займаної посади , менеджера з персоналу ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» 30 березня 2018 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиплатою роботодавцем заробітної плати, тим самим порушуючи умови трудового кодексу. В даній заяві також зазначено вимогу про проведення з нею остаточного розрахунку в строки, передбачені ст.. 116 КЗпП України, в тому числі, здійснити виплату згідно ст. 44 КЗпП України в розмірі тримісячного середнього заробітку.

30 березня 2018 року листом фінансового директора ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» ОСОБА_5 було повідомлено, що у звязку з відсутністю працівника, який може замінити ОСОБА_1 на її посаді та прийняти кадрову документацію, яку вона вела, а також, враховуючи складне фінансове становище Товариства, просять її змінити дату та підставу звільнення на п. 1 ст. 36 КЗпП України в межах двотижневого строку після проведення аудиту кадрової документації незалежною аудиторською компанією.

Відповідно до Наказу № 37 від 30 березня 2018 року ОСОБА_1 було запропоновано приймати участь у проведенні аудиту кадрової документації. В даному наказі також зазначено, що заяву про звільнення, подану менеджером з персоналу ОСОБА_1 29.04.2018 року розглянути за результатами проведеного аудиту.

Станом на 30.03.2018 року ОСОБА_1 , відповідно до діючих норм трудового законодавства не отримала свою трудову книжку та остаточний розрахунок.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпПУкраїни - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

А тому, суд вважає за необхідне зобовязати ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з персоналу 30.03.2018 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, згідно її заяви про звільнення від 29.03.2018.

Також, судом встановлено, що відповідно до Наказу № 71-к від 13 квітня 2018 року звільнено менеджера з персоналу ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» ОСОБА_1 із займаної посади 13 квітня 2018 року згідно п. 4 ст. 40КЗпП України. Підставою зазначено: акти про відсутність на робочому місці від 02.04.2018 року, 03.04.2018 року, 04.04.2018 року, 05.04.2018 року, 06.04.2018 року, 10.04.2018 року, 11.04.2018 року, 12.04.2018 року та 13.04.2018 року; табель обліку робочого часу; лист № 434 від 02.04.18р.; письмове пояснення від 06.04.18р. В даному наказі також зазначено бухгалтерії провести остаточний розрахунок, нарахувати та виплатити компенсацію за всі дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 29.08.2017 року по 30.03.2018 року.

Відповідно до листа Управління держпраці у Черкаській області від 13.04.2018 № 3-248/14-01/2502 у квітні 2018 року інспектором праці Управління проведено інспекційне відвідування підприємства. Факти щодо порушення строків виплати заробітної плати та остаточного розрахунку підтвердилися. Згідно зазначеного, роботодавцем порушено вимоги ст. ст. 115, 116 КЗпП України, ст. 24 ЗУ «Про оплату праці».

У ході інспекційного відвідування встановлено, що подана ОСОБА_1 заява про бажання розірвати трудові відносини з 30.03.2018 за власним бажанням через невиконання роботодавцем умов трудового договору, а саме невиплату заробітної плати за лютий березень 2018 року. Адміністрацією товариства за вказаною заявою наказ про її звільнення не видавався. Враховуючи викладене, товариством не забезпечено її право у визначений строк розірвати трудовий договір відповідно до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП України якщо власник або уповноважений ним орган не виконує умови трудового договору.

Згідно листа Управління держпраці у Черкаській області від 23.04.2018 № 3-248/14-01/2502, виданий наказ від 13.04. 2018 № 71-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи за ч 4 ст. 40 КЗпП України є безпідставним.

А тому, на думку суду, Наказ ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» № 71-к від 13.04.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з персоналу 13 квітня 2018 року згідно ст. 40 п. 4 КзпП України є незаконним та підлягає скасуванню.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст.. 23 КЗпП України - трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України - підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до ч.3 ст.255 КЗпП у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Як роз'яснив Верховний Суд України в п.18 своєї постанови № 6 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чиним законодавством про працю.

При цьому, згідно з п.2.26 ст.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин.

Як свідчить заява позивача про звільнення, його волевиявлення при розірванні трудового договору було направлено на звільнення за п. 3 ст.38 КЗпП саме через невиконання відповідачем умов трудового договору, тому незазначення працедавцем в наказі про звільнення цієї підстави суперечить нормам трудового законодавства і порушене право позивача в цій частині підлягає поновленню шляхом зобовязання відповідача внести зміни до формулювання причини звільнення, зазначивши, що його звільнення здійснено на підставі п.3 ст.38 КЗпП, згідно її заяви про звільнення від 29.03.2018 року.

Відповідно до ст.44 КЗпП України - при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Слід зазначити, що, як вказав ВСУ у постанові від 11.10.2017р. по справі № 6-1638цс17, - у разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Визначаючи розмір середнього місячного заробітку суд виходить з наступного:

Відповідно до Довідки вих. № 453 від 25.04.2018 ТОВ «Агро ОСОБА_2», розмір заробітної плати за три місяці, які передували звільненню, становить: січень 2018 року 8715,92 грн.; лютий 2018 року 9000,00 грн.; березень 2018 року 8779,78 грн. Загальна сума 26495 грн. 70 коп. (вихідна допомога при звільненні, яка підлягає стягненню).

Як вбачається з Відомості розподілення коштів ТОВ « Агро-Євро ОСОБА_2» - 03.07.2018 року ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату в розмірі 19838 грн. 47 коп.

За період з 01.04.2018 по 03.07.2018 час затримки становить 62 робочих дня, а саме: квітень 2018 року 20 днів; травень 2018 року 20 днів; червень 2018 року 20 днів; липень 2018 2 дня.

При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня ОСОБА_1 та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 по 03.07.2018 суд виходить з наступного:

згідно із даними довідки вих. № 453 від 25.04.2018 ТОВ «Агро ОСОБА_2»

розмір заробітної плати ОСОБА_1 за три місяці, які передували звільненню, становить: січень 2018 року 8715,92 грн.; лютий 2018 року 9000,00 грн.; березень 2018 року 8779,78 грн. Загальна сума 26495 грн. 70 коп.Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 427 грн. 35 коп. (26495 грн. 70 коп. /62 робочих дня)..

Отже, розмір затримки по виплаті заробітної плати до дати фактичної виплати (03.07.2018 року) становить: 26495 грн. 70 коп. (427 грн.35 коп. х 62 робочих дня).

Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробіткуіз відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання представника відповідача, викладені у відзиві про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства.

Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Наказ про звільнення з роботи № 71-к від 13.04.2018 року ОСОБА_1 отримала почтою 07.05.2018, а тому, з наступної дати у неї почався відлік строку позовної давності для звернення з позовом з приводу оскарження вказаного наказу, який вона пропустила, так як до суду позивачка звернулась лише 21.06.2018 року, а мала звернутись не пізніше 08.06.2018 (на протязі місяці з дня отримання даного наказу).

Як передбачено ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом встановлено, що 17.05.2018 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» про розірвання трудового договору, визнання незаконним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії та стягнення заробітної плати та інших виплат при звільненні.

22 травня 2018 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси позовну заяву ОСОБА_6 було залишено без руху в звязку з наданням позивачу терміну для усунення недоліків. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2018 року дану позовну заяву було повернуто позивачу

На думку суду, ОСОБА_1 пропустила строк на звернення до суду з вимогою про скасування наказу про звільнення з роботи № 71-к від 13.04.2018 року з поважної причини. А тому, суд вважає за необхідне поновити строк звернення до суду з позовом та скасувати Наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Євро ОСОБА_2» № 71-к від 13.04.2018 року.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вирішуючи питання про визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд у відповідності з вимогами статті 23 ЦК України, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» враховує характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, а тому позивачу ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, яка полягає у психологічному стресі, а також у тому, що вона була позбавлена можливості працевлаштуватися на іншу роботу, в звязку з неправомірними діями роботодавця щодо відмови видати їй трудову книжку, незаконне проставлення запису у трудовій книжці про звільнення через прогул, спричинив позивачці значних морально-емоційних стресів та психічних травм.

При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь вини. Суд вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 12800 грн. надмірним.

З урахування обставин справи, враховуючи глибину душевних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди у грошовій сумі 300 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 1409 грн. 60 коп., що сплачений при подачі позову за квитанцією від 19 червня 2018р.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 4, 47, 94, 115-117, 232, 233, 238 КЗпП України, правовими позиціями ВСУ, рішенням КСУ від 15 жовтня 2013 року № 9- рп/2013, ст.ст. 4, 5, 19, 76-82, 141, 258, 259, 263-265, 267, 279, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «АГРО-ЄВРО КОНСАЛТИНГ» про розірвання трудового договору, визнання незаконним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії та стягнення заробітної плати та інших витрат при звільненні задоволити частково.

Поновити пропущений строк звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами про скасування Наказу ТОВ «Агро-Євро ОСОБА_2» № 71-к від 13.04.2018 року про звільнення з посади менеджера з персоналу 13 квітня 2018 року згідно ст.. 40 п. 4 КзпП України

Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Євро ОСОБА_2» видати наказ про звільнення ОСОБА_1, з посади менеджера з персоналу 30.03.2018 року на підставі п. 3 ст. 38 КзпП України, згідно її заяви про звільнення від 29.03.2018 року.

Визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Євро ОСОБА_2» № 71-к від 13.04.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з персоналу 13 квітня 2018 року згідно ст.. 40 п. 4 КзпП України.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Євро ОСОБА_2» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 26495грн.70 коп.. затримку по виплаті заробітної плати до дати фактичної виплати станом на 03.07.2018 року в розмірі 26495 грн. 70 коп. та моральну шкоду в розмірі 300 грн., а всього 53291 грн. 14 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Євро ОСОБА_2» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1409 грн. 60 коп.

Решті відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції на протязі 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 січня 2019 року ( з врахуванням вихідних днів)

Головуючий: ОСОБА_7