Провадження №22-ц/812/2015/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу №485/472/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Квєтка Інни Анатоліївни о 13 годині у приміщенні цього суду 10 вересня 2019 року, повний текст якого складений в той же день, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У березні 2019 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору № б/н від 20 червня 2011 р., укладеного між Банком та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 10 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач виконував свої зобов`язання за кредитом неналежним чином станом на 31 січня 2019 р. утворилась заборгованість у розмірі 322 512 грн. 29 коп., з яких: 10 793 грн. 28 коп. - заборгованість за кредитом, 307 819 грн. 01 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3900 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Посилаючись на викладене та на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець може на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 126842 грн. 14 коп. за кредитним договором, яка складається з 10793 грн. 28 коп. заборгованості за кредитом та 116048 грн. 86 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, а також 1921 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 р. позов Банку задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2011 р. станом на 31 січня 2019 р. в сумі 30 496 грн. 91 коп., з яких 10 275 грн. 90 коп. заборгованості за кредитом, 19 721 грн. 01 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 500 грн. пені, та 461 грн. 87 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що, як вбачається з Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які надані на підтвердження позовних вимог позивачем, останні не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Разом з тим, умови кредитування відповідач погодила своїм підписом у Довідці, тому позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки лише в межах строку дії кредитної картки - по 01 квітня 2016 року, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Згідно наданого позивачем розрахунку, який не спростований відповідачем і підтверджений випискою по рахунку, на 01 квітня 2016 р. заборгованість відповідача за договором становила: за кредитом - 10 275,90 грн., за процентами - 19721,01 грн., за пенею - 500 грн.

За такого суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і стягненню підлягає 10 275,90 грн. заборгованості за кредитом, 19721,01грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, а також 500 грн. пені, усього - 30496,91 грн.

В апеляційній скарзі Банк вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, наявність між сторонами кредитних зобов`язань не заперечував, зустрічних позовних вимог не заявляв, тому суд помилково відмовив в частині позовних вимог. Також окремо звернуто увагу на безпідставність посилання на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частин 1, 2 статті 130, , частини 11 статті 128, частини 1 статті 131, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2011 р. ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н (а.с. 10).

Також 20 червня 2011 року ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (далі - Довідка), згідно якою сторони домовились про такі умови кредитування: порядок повернення заборгованості (щомісячно до 25 числа місяця, що є наступним за звітним); процентну ставку (3,0% на місяць), визначені підстави та розмір відповідальності боржника (пеня та штрафи).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 20 червня 2011 р. процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 червня 2011 р., посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, а колегія суддів відхиляє доводи про помилковість таких висновків в апеляційній скарзі, які суперечить наведеним положенням закону та правовим висновкам Верховного Суду.

Між тим, хоча анкета-заява позичальника від 20 червня 2011 р. не містить умов кредитування, такі умови викладені у підписаній ОСОБА_1 в той же день довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій визначені: порядок повернення кредиту, розмір процентів за користування кредитними коштами, підстави та види відповідальності позичальника у вигляді пені та штрафів.

Таким чином ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», пройшовши ідентифікацію клієнта, уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтвердила своїми підписами, в межах умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (розмір якого змінювався з 300 грн. до 10 800 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на а.с. 50) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг - кредитування, та виконання умов договору.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданої позивачем виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 (а.с. 52679), яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, інформації Банку (а.с. 51) після укладання договору про надання банківських послуг, відповідачка отримала у Банку кредитні картки: 20 червня 2011 року № НОМЕР_1 з терміном дії 01/15, 26 жовтня 2011 року № НОМЕР_2 з терміном дії 09/14, 16 березня 2012 року № НОМЕР_3 з терміном дії кредитної картки 03/16, за допомогою яких використовувала кредитні кошти, надані позивачем.

Таким чином Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 20 червня 2011 р. відповідачу кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 , відповідачка систематично використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила виплати обов`язкових за умовами договору платежів.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 31 січня 2019 року складає 322 512,29 грн., з яких: 10793,28 грн. - заборгованість за кредитом, 307 819,01 грн. заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 3 900 грн. заборгованість з пені та комісії. 116048,86грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом з 20 червня 2011 року по 30 грудня 2017 року. Посилаючись на право кредитодавця на свій розсуд вимагати будь-яку частину заборгованості, позивач просив стягнути з відповідачки 10 793,28 грн. заборгованості за кредитом та 116 048,86 коп. заборгованості за процентами за період з 20 червня 2011 року по 30 грудня 2017 року.

На підставі наявних у справі доказів, зокрема, відомостей з виписки по особовому рахунку відповідача, розрахунку заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що правильним є висновок суду про те, що відповідач порушила умови укладеного кредитного договору.

Заборгованість за кредитом згідно розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідачки становить 10 793,28 грн. Доказів іншого суду не надано.

Щодо висновку суду про стягнення розрахованих позивачем процентів за користування кредитом, а також вимог щодо стягнення неустойки, колегія суддів вважає наступне.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Суд, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення нарахованих позивачем процентів та пені, правильно, на підставі повно та всесторонньо досліджених доказів встановив обставини справи та обґрунтовано, врахувавши викладені вимоги закону та правовий висновок Верховного Суду виходив з того, що позивач мав право на нарахування процентів на користування кредитом та неустойки в межах останнього дня дії кредитної картки, а саме 31 березня 2016 р. та вірно, виходячи із наданого позивачем розрахунку, який не спростований ОСОБА_1 , визначив заборгованість відповідачки за кредитним договором у межах цього строку, а тому відсутні підстави для стягнення процентів, нарахованих після цієї дати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Так, помилковим є посилання на укладання кредитного договору на умовах, які визначені, в тому числі, Умовами та правилами надання банківських послуг, з чим погодився відповідач, оскільки суд на підставі наявних у справі доказів дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів погодження з ОСОБА_1 . Умов та правил надання банківських послуг у редакції, яка надана разом із позовною заявою, та обґрунтовано виходив з того, що кредитний договір було укладено сторонами 20 червня 2011 року на умовах, визначених і підписаних відповідачем у Довідці від 20 червня 2011 р. Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду висновкам Верховного Суду у постановах від 28 березня 2019 р. у справі №428/2873/17 та від 08 липня 2019 р. у справі №923/760/18, оскільки у цих справах суди дійшли висновку про те, що договори кредиту є неукладеними та нікчемними через неознайомлення позичальників із Умовами та правилами надання банківських послуг, тоді як у справі, яка переглядається, суд дійшов висновку, що кредитний договір сторонами був укладений.

З урахуванням викладеного відповідно до положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування рішення суду, яке постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, а саме для стягнення судового збору на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 03 грудня 2019 року