Справа № 344/7904/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/80/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Турів О.М.

за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 25 вересня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 27 вересня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона позичила відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 425705,00 грн., які він зобовязувався повернути до 25.07.2014 року, а також 30000,00 доларів США, які він зобовязувався повернути до 14.01.2015 року. Факт отримання зазначених коштів підтверджується відповідними розписками.

Взяті на себе зобовязання по поверненню позики відповідач не виконав, незважаючи на неодноразові звернення позивача.

Станом на день подання позову заборгованість відповідача по позиці, наданій в іноземній валюті, складає 750067,11 грн.

Тому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 425705,00 грн. та 30000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 750067,11 грн.

27.08.2018 року позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 452705,00 грн. у відповідності з борговою розпискою та 30000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 27.08.2018 року становить 835595,91 грн., та судові витрати по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики в розмірі 452705 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики в розмірі 30000 доларів США, що еквівалентно 835593 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати по оплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу.

Вважає, що дане рішення є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи; винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На його думку судом не взято до уваги обставини, які мають істотне значення для справи, а саме те, що між ним та адвокатом ОСОБА_6 24 вересня 2018 року було укладено договір «Про надання правової допомоги». В день підписання вищевказаного договору адвокат скерувала на адресу Івано-Франківського міського суду клопотання, в якому просила суд відкласти дану справу та надати їй час для ознайомлення з матеріалами справи. Однак, судом таке клопотання до уваги прийнято не було, справу розглянуто без його участі та без участі його адвоката. При цьому в судовому рішенні зазначено: «представник відповідача позову не визнала», «у судове засідання відповідач не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином», хоча в представника в судовому засіданні не було взагалі, а відповідач не був повідомлений належним чином, так як повістки з суду ніхто йому не вручав.

Вважає, що він, як сторона по цивільній справі, був позбавлений права на захист, гарантованого йому Конституцією України, права на висловлення його позиції щодо даного позову та надати свої пояснення і докази. Тому винесене рішення суду вважає неповним, необґрунтованим та незаконним.

На підставі наведеного просить рішення Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2018 року скасувати та винести постанову, якою направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 зобовязався повернути ОСОБА_5 борг у сумі 452705 грн. 00 коп. протягом 10 днів з 25.07.2014 року по 05.08.2014 року, а також 30000 доларів США до 14.01.2015 року. На підтвердження даного факту позивачем представлено оригінали розписок, написаних ОСОБА_4 власноручно при свідку дружині ОСОБА_7 (а.с. 53-54).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та стягнення з відповідача на її користь боргу за договором позики в розмірі 452705 грн. 00 коп. та 30000 доларів США, що еквівалентно 835593 грн. 00 коп., суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договори позики, на підтвердження чого представлені розписки. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобовязання по поверненню коштів у визначений договорами строк, то суд дійшов висновку про стягнення суми боргу з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на 27.08.2018 року.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено також, що ОСОБА_4 не заперечував факт власноручного написання ним розписок, однак, стверджував, що між ним та позивачем була домовленість про організацію спільного бізнесу, грошові кошти від ОСОБА_5 він не отримував, а розписка на суму боргу 30000 доларів США написана на ту ж суму коштів, про які раніше домовлялися у гривнях.

Разом з тим, суду не представлено належних та допустимих доказів з даного приводу.

Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України, зробленого ним в постанові №6-63цс13м від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна позиція викладена також у постановах Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014 року, №6-1967цс15 від 15.11.2015 року.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, договори позики з наведених підстав у встановленому законом порядку ними не оспорювалися.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, даючи оцінку спірним розпискам, апеляційний суд вважає правильним висновок місцевого суду про те, що зміст розписок вказує на факт наявності зобовязання ОСОБА_4 щодо повернення боргу в сумі 452705,00 грн. та 30000 доларів США ОСОБА_5, і такий стороною позивача не спростовано.

У поданій апеляційній скарзі як на підставу скасування рішення суду апелянт посилається на недотримання судом норм процесуального права, зокрема, порушення права відповідача на захист, гарантований Конституцією України, права на висловлення своєї позиції щодо даного позову та права надати свої обґрунтовані пояснення й докази, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у вказаній справі було відкрито ухвалою Івано-Франківського міського суду від 6 липня 2016 року, і, відповідно, призначено судове засідання на 6 вересня 2016 року (а.с. 19).

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі, у звязку з неявкою сторін (06.09.2016 року, 02.11.2016 року, 13.12.2016 року, 12.10.2017 року), клопотаннями відповідача та його представника (21.03.2017 року, 10.05.2018 року, 25.06.2018 року, 27.08.2018 року).

Крім того, представник відповідача ОСОБА_8 тричі ознайомлювалася з матеріалами справи і отримувала копії матеріалів (02.11.2016 року а.с. 44, 07.03.2017 року а.с. 57, 10.04.2018 року а.с. 111), а також згідно журналу судового засідання була присутня в судовому засіданні та давала пояснення по справі 17.01.2018 року (а.с. 89-90), 23.03.2018 року (а.с. 109).

Також в матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідача по справі ОСОБА_4 від 20.11.2017 року, в яких викладена його позиція щодо даних правовідносин (а.с. 79-81).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.01.2018 року було задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідка ОСОБА_7 (а.с. 91), однак така в судове засідання не зявилася, пославшись на виїзд з міста у звязку із сімейними обставинами (а.с. 105).

Доводи апелянта про невручення відповідачу повістки про судове засідання 25.09.2018 року не заслуговують на увагу, оскільки згідно матеріалів справи відповідачу було направлено таку повістку 29.08.2018 року, яку він отримав 31.08.2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 140).

Отже відповідач не був позбавлений можливості здійснення своїх процесуальних прав та був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом першої інстанції 25.09.2018 року.

Що стосується посилань апелянта на те, що його представником ОСОБА_9 було скеровано до суду клопотання про відкладення судового засідання 25.09.2018 року, то таке надійшло до суду 25 вересня 2018 року і передане судді 26 вересня 2018 року, у звязку з чим не могло братись до уваги (а.с. 150).

Крім того, вказана справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції з 21 червня 2016 року (понад 2 роки) і у відповідача та його представників було достатньо часу для надання всіх пояснень і доказів, які сторона відповідача вважала за доцільне надати суду.

За змістом ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, з апеляційної скарги не вбачається, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б давали можливість прийти до висновку про ухвалення рішення судом з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Як розяснено в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29.12.2018 року було задоволено клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 8925 грн. 00 коп. до ухвалення апеляційним судом судового рішення та зупинено дію рішення Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2018 року, а тому з відповідача слід стягнути на користь держави вказану суму судового збору, відновити дію рішення Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь держави 8925 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відновити дію рішення Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 7 березня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_10