Справа №489/6080/19
Провадження № 22-ц/812/2062/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року про повернення заяви про забезпечення позову, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі- АТ «Укрсоцбанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Одночасно з позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи до забезпечення її позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №640/774-К774 від 1 серпня 2018 року за період з 14 травня 2015 року по 28 серпня 2017 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року заяву про забезпечення позову повернуто.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав на неї апеляційну скаргу, в обґрунтування якої посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив про її скасування та направлення заяви про забезпечення позову до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п.п. 1,5,6,9,10,14,19,37-40 ч.1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

27 листопада 2019 року представник позивача подав до суду апеляційної інстанції зміни до апеляційної скарги та просив про розгляд апеляційної скарги саме в цій редакції.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року зміни до апеляційної скарги прийняті судом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Одночасно з позовною заявою позивач подала заяву про вжиття заходів щодо забезпечення позову.

При цьому судовий збір за розгляд цієї заяви сплачено не було. В обґрунтування підстав для несплати такого, позивач вказала, що вона є споживачем послуг банку, а кредитний договір, за яким було стягнуто заборгованість виконавчим написом - споживчим. З врахуванням вимог ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову у вказаній цивільній справі є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У спірних правовідносинах (вчинення виконавчого напису нотаріусом) позивач не є споживачем послуг, а приватний нотаріус не був надавачем послуг для позивача. Відтак даний позов не може вважатися позовом на захист прав споживача в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», що виключає можливість розповсюдження встановленої ним пільги із сплати судового збору на даний випадок. Оскільки позивачем не надано доказів сплати судового збору за подання цієї заяви, то вона підлягає поверненню позивачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У ст. 151 ЦПК України встановлено зміст і форму заяви, відповідно до частини 1 якої, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (ч. 5 ст. 151 ЦПК України).

Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без дотримання вимог ст.151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Поняття споживача визначено в п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. При цьому права особи як споживача випливають і охоплюються юридичним змістом даного поняття і закріплені у вказаному вище Законі. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

У спірному ж випадку позивач не придбавала, не замовляла, не використовувала і не мала наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням вимог Законів України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, підстави вважати, що позивач звільнений від сплати судового збору за ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Отже, навіть, виходячи з юридичного визначення поняття споживача, позивач не відповідає його критеріям, передбаченим в п.22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а відповідно не є споживачем в розумінні вказаного вище Закону.

Тому до спірних правовідносин не може бути застосована ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо звільнення від сплати судового збору, оскільки в заявленому позові ОСОБА_1 виступає не як споживач у розумінні п. 22 ч.1 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" і позов подано не на захист прав ОСОБА_1 як споживача.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 5 Постанови N 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р., а також в Постанові Верховного суду України N 6-39 від 23.05.2012 р., де роз`яснено про те, що застосування положень Закону України "Про захист прав споживачів" до спорів, які виникають з договірних відносин з банківськими установами, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання інформації споживачеві про умови такого договору, типи і розміри відсоткової ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують договору з банківською установою. Але, після укладення договору, між сторонами виникають договірні кредитні відносини або відносини банківського вкладу, тому до спорів щодо виконання або не виконання такого договору положення Закону України "Про захист прав споживачів" не можуть застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування або банківського вкладу відповідно.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності та розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, зроблених в ухвалі суду, а отже не є підставою для її скасування.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є споживачем банківських послуг, на увагу не заслуговує, оскільки предметом саме даного спору є не якість нотаріальних послуг та якість банківських послуг, а законність чи незаконність видачі нотаріусом виконавчого напису, а тому на спірні відносини Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється, оскільки відносини сторін у цьому випадку врегульовано Законом України «Про нотаріат», який є спеціальним.

Посилання апеляційної скарги на судову практику у спорах щодо захисту прав споживачів колегія суддів відхиляє, оскільки такі висновки було зроблено в інших конкретних справах та за інших правовідносин сторін, коли позивачі оскаржували укладені ними кредитні договори.

Відтак при поданні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову позивачем на виконання вимог ч.5 ст.151 ЦПК України необхідно було надати документи на підтвердження сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Враховуючи положення ч.5 ст.12 ЦПК України щодо дотримання принципу об`єктивності та неупередженості при відкритті апеляційного провадження апеляційним судом було відкладено вирішення питання щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення. Суд дійшов такого висновку виходячи з того, що вирішення питання сплати судового збору тісно пов`язане з результатом розгляду апеляційної скарги, оскільки доводи, на які позивач посилався в своєму клопотанні про звільнення від сплати судового збору, є аналогічними доводам, які зазначені ним в апеляційній скарзі, як підстава для скасування оскаржуваного судового рішення.

Вирішуючи вказане клопотання апелянта, колегія дійшла наступного.

Так, обґрунтовуючи своє клопотання про звільнення від сплати судового збору, позивач посилався на те, що справа розглядається в межах Закону України «Про захист прав споживачів.

Між тим, як зазначалось вище, колегія суддів дійшла висновку, що до правовідносин, які виникли по даній справі, положення Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватись, а тому підстави для звільнення позивача від сплати судового збору за правилами вказаного Закону відсутні.

Крім того, згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 23 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підпунктом 9 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI «Про судовий збір» визначено розмір ставки судового збору за подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, заяви про приєднання до апеляційної чи касаційної скарги на ухвалу суду залежно від того, здійснюються такі дії юридичною особою (фізичною особою - підприємцем) чи фізичною особою. Зазначене положення стосується подання апеляційних і касаційних скарг, заяв про приєднання до них на будь-які ухвали суду, що підлягають оскарженню незалежно від того, чи передбачено Законом № 3674-VI «Про судовий збір» справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами розгляду яких постановляються відповідні ухвали, проте з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 6 цієї постанови.

Виходячи з вищевикладеного, посилання апелянта на ст. 22 Закон України «Про захист прав споживачів», який звільняє від сплати судового збору споживачів при зверненні до суду з позовами про порушення їх прав, не може бути застосований, оскільки в даному випадку апелянт оскаржує ухвалу про забезпечення позову, і тому судовий збір повинен бути сплачений ним на загальних підставах.

Відповідно до вимог п/п. 9 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» апеляційна скарга на ухвалу суду, яка подана фізичною особою, оплачується судовим збором у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року складає 1921 грн.

Отже, розмір судового збору за подачу апеляційної скарги по даній справі складає 384 грн. 20 коп. (1921х0,2).

Відповідно до п/п. 9 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 384 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в дохід держави 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 03 грудня 2019 р.