Номер провадження: 22-ц/813/827/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, управління Державного Архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобовязання знесення самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3, управління Державного Архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобовязання знесення самочинного будівництва та просив суд усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю шляхом зобовязання ОСОБА_3 знести самочинне будівництво за адресою: м. Одеса, вул. Бочарова, 2; визнати незаконною та скасувати реєстрацію декларації про готовність обєкту за вказаною адресою до експлуатації серія та номер ОД57 від 21.11.2016 року, видану ДАБК в Одеській області; визнати незаконною та скасувати реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт №ОД93 від 07.11.2016 року, зареєстровану Управлінням ДАБК ОМР; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про зміну реєстраційного запису на підставі заяви ОСОБА_3 від 08.08.2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.1-10).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року було вирішено відмовити у відкритті провадження по вказаній цивільній справі (а.с. 12).

03 грудня 2018 року до Апеляційного суду м. Одеси надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 на вказану ухвалу. Обґрунтовуючи свою скаргу апелянт зазначив, що спір, який виник між сторонами, не носить публічно-правовий характер і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тому, апелянт просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.16-20).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (а.с. 45-46) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2018 року призначено до розгляду (а.с.47).

В звязку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою від 18.01.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду Одеським апеляційним судом.

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Інші учасники провадження в судове засідання не зявились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників провадження, які зявились, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про визнання незаконними та скасування декларацій про готовність обєкту, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зобовязання знесення самочинного будівництва за адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Бочарова, б.2, суд першої інстанції вказав, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.03.2018 року, яке було залишено без змін рішенням апеляційного суду, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Суворовська районна адміністрація ОМР про знесення самочинно збудованого нерухомого майна було відмовлено, а тому, оскільки спір між тими ж сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав розглядався судом за результатами чого було ухвалено рішення, суд першої інстанції вирішив відмовити у відкритті провадження за вказаними вимогами.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити таке.

Глава 2 ЦПК України визначає основні засади віднесення спорів до цивільної юрисдикції. Параграф перший вказаної глави встановлює основні правила предметної та субєктної юрисдикції цивільних справ. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в своїй постанові № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а саме в п. 3 розяснив, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Так вбачається, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Приватноправові відносин вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень. Вказана позиція висловлена Великою палатою Верховного суду в постанові від 21.02.2018 року, справа № 520/15749/14-ц.

Так, приймаючи справу до свого провадження суд повинен, перш за все, визначитися з природою та сутністю виниклих правовідносин щодо яких заявлені позовні вимоги, субєктним складом спору, та, виходячи з цього, вирішити за правилами якого саме судочинства такі вимоги повинні розглядатися. При цьому суд першої інстанції розглядає кожну заявлену вимогу не автономно, а в системному взаємозвязку в цілому.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» повторно наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, і, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)». Для визначення «суду встановленого законом», зокрема для визначення суду належної юрисдикції, у процесуальному законодавстві України, застосовано підхід віднесення до юрисдикції загальних судів всіх справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відтак, визначальним критерієм віднесення справи до відповідної юрисдикції є характер спірних правовідносин (приватно-правовий чи публічно-правовий).

За обставинами даної справи позивачем було заявлено декілька вимог, зокрема, позивач просив суд усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю шляхом зобовязання ОСОБА_3 знести самочинне будівництво за адресою: м. Одеса, вул. Бочарова, 2; визнати незаконною та скасувати реєстрацію декларації про готовність обєкту за вказаною адресою до експлуатації серія та номер ОД57 від 21.11.2016 року, видану ДАБК в Одеській області; визнати незаконною та скасувати реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт №ОД93 від 07.11.2016 року, зареєстровану Управлінням ДАБК ОМР; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про зміну реєстраційного запису на підставі заяви ОСОБА_3 від 08.08.2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, вимоги позивача щодо скасування реєстрації декларації тощо випливають з вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року у відкриття провадження в адміністративній справі № 1540/4962/18 за позовом ОСОБА_5 до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 про скасування реєстрації декларації № ОД 93 від 07.11.2016 року, №ОД 57 від 21.11.2016 року та визнання протиправним та скасування дії щодо зміни реєстраційного запису індексний номер 20854831 від 22.04.2015 року. При цьому окружний адміністративний суд виходив з того, що вимоги позивача підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с. 35-40). Постановою Пятого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2018 року ухвалу від 01.10.2018 року було залишено без змін. 19.10.2018 року ОСОБА_5 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом (а.с. 1-10).

Отже, судом адміністративної юрисдикції було відмовлено у відкритті провадження за адміністративним позовом ОСОБА_5 та розяснено, що дані вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що, в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70 § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230). Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, з вище наведеного вбачається, що право на доступ до суду є невід'ємною частиною права на справедливий судовий розгляд, гарантованого Європейською конвенцією з прав людини, та гарантованим правом кожної особи, яка не може бути його позбавлена. Тобто, в тому випадку, якщо особа вважає, що її права були порушені, вона має право звернутися до суду за захистом своїх прав з відповідними вимогами, які повинні бути розглянуті у встановленому законом порядку. Блокування доступу особи до правосуддя не допускається, це право може бути лише обмежено, але в розумній мірі. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що правова невизначеність щодо юрисдикції спору не є розумною мірою за якої право особи на доступ до суду може бути обмежено. Відтак, суд повинен розглянути спір у встановленому законом порядку та визначитись з наявністю/відсутністю порушень прав та інтересів особи. Тому, враховуючи відповідні доводи апелянта, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги у відповідній частині.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2017 року ОСОБА_6 звертався до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа Суворовська районна адміністрація та просив суд знести самочинно забудовані будівлі ОСОБА_3 (справа № 523/7907/17) (а.с. 21-23). 07.03.2018 року Суворовський районний суд ухвалив рішення, яким в задоволення позовних вимог відмовив. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що жодного рішення спеціально уповноваженого органу про усунення порушень на адресу відповідача не надходило, а тому суд дійшов висновку, що роботи були проведені з додержанням архітектурних, будівельних, екологічних та інших норм і правил та не є самочинним будівництвом, а крім того, позивач не надав до суду жодних доказів, які б підтверджували його право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, 2, що, в свою чергу, позбавило суд першої інстанції можливості встановити, яким саме чином спірне приміщення порушує його права.

Так, як було вище зазначено, суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо усунення перешкод шляхом зобовязання знести самочинне будівництво, зазначив, що позивач вже звертався до суду з тим самим предметом на тих же підставах та до таких самих сторін, та суд першої інстанції розглянув ці вимоги та ухвалив рішення, яке було залишено без змін судом апеляційної інстанції.

Дійсно позивач вже звертався до суду з подібним позовом, однак в рамках цієї справи, по-перше, субєктний склад учасників провадження інший, по-друге, позивач посилається на інші підстави для задоволення своїх позовних вимог та на наявність інших обставин, які не були предметом розгляду в справі № 523/7907/17. Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково застосував норми процесуального права та прийшов до передчасних висновків.

Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого цивільного процесуального законодавства, специфіку правовідносин, які виникли між сторонами, взаємоповязаність позовних вимог, оскільки в процесі розгляду справи апеляційним судом було встановлено невірне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, внаслідок чого суд дійшов передчасних висновків, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції скасовує з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року про відмову у відкритті провадження скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

ОСОБА_7

ОСОБА_8

Повний текст постанови виготовлено 04 березня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

20.02.2019 року м. Одеса