Справа № 345/2319/18
Провадження № 22-ц/4808/342/19
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про захист прав споживача комунальних послуг та списання заборгованості з водо-, теплопостачання та водовідведення з апеляційною скаргою директора Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2018 року, ухваленого суддею Миговичем О.М.,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом та просив визнати незаконними дії відповідача щодо нарахування заборгованості в сумі 20 662, 53 гривень та зобов'язати його списати з особового рахунку НОМЕР_2 заборгованість в сумі 20 662, 53 гривень за послуги з водо-, теплопостачання та водовідведення за період з січня 2007 року до грудня 2014 року по квартирі АДРЕСА_1 та стягнути на його користь 2000 гривень витрат за надання правничої допомоги.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №30156939 від 28 листопада 2014 року став власником квартири АДРЕСА_1 після смерті дружини - ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_4

Після оформлення права власності на дану квартиру 09 грудня 2014 року, зареєструвався в ній та почав проживати.

19 лютого 2015 року ним та КП «Водотеплосервіс», було укладено договір №21147 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Саме з цього часу і розпочалось його фактичне використання послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення.

З часу проживання в квартирі рахунки по оплаті комунальних послуг оплачує вчасно та в повному обсязі, що підтверджується Актом звірки розрахунків за послуги, абонент НОМЕР_2, складеним відповідачем 10 квітня 2018 року.

15 березня 2018 року КП «Водотеплосервіс» направило на його адресу досудове попередження №329 про наявність у нього заборгованості з водо-, теплопостачання та водовідведення у розмірі 21 290,27 гривень.

З переписки з КП «Водотеплосервіс» зрозумів, що уся заборгованість, яку вимагає погасити відповідач, виникла в той період, коли він в квартирі не проживав та не був її власником.

Згідно Акту звірки на 01 грудня 2014 року сума заборгованості, яку неправомірно вивів відповідач, становила 20 662,53 гривень.

20 квітня 2018 року направив вимогу до відповідача про списання заборгованості за період з січня 2007 року по грудень 2014 року, однак листом №Т-38 від 21 травня 2018 року КП «Водотеплосервіс» відмовило йому у даній вимозі.

Позивач також зазначає, що з березня 2015 року до 01 травня 2017 року він перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення Калуської міської ради як одержувач субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та листом управління соціального захисту населення Калуської міської ради його було повідомлено про те, що з 01 травня 2017 року не призначено житлову субсидію через наявність заборгованості по оплаті послуг з холодного водопостачання та водовідведення.

Наявність безпідставної заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг позбавляє його гарантованого права на автоматичне призначення субсидії на наступний період (після закінчення попереднього опалювального сезону). Давність формування такої заборгованості, відсутність юридично значимих дій та бездіяльність відповідача щодо її списання порушує принцип правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права, оскільки така бездіяльність обмежує права позивача, гарантовані Конституцією та Законами України.

Вважає, що нарахування йому заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, яка утворилась з січня 2007 року до грудня 2014 року, протягом майже 8 років з часу її формування, більше того, за той період, протягом якого позивач не був власником квартири, є порушенням його прав та інтересів.

Відповідач у листі №Т-38 від 21 травня 2018 року неправомірно зазначає як підставу для відмови у списанні заборгованості за січень 2007 року - грудень 2014 року той факт, що він, як новий власник, набув право власності у порядку спадкування, а тому відповідно до ст.1218 ЦК України отримав всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі і обов'язки щодо сплати боргу за надані послуги з центрального опалення, постачання холодної води та водовідведення, а також гарячого водопостачання.

На момент відкриття спадщини жодних обов'язків перед КП «Водотеплосервіс» у вигляді заборгованості зі сплати послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення у його спадкодавців, ОСОБА_3, яка померла у січні 2003 року та ОСОБА_4, яка померла у березні 2004 року не було, а тому такого обов'язку не могло виникнути і у нього, як спадкоємця останніх.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконними дії КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради щодо нарахування заборгованості та зобов'язано списати з особового рахунку НОМЕР_2, відкритого на ім'я ОСОБА_2, заборгованість в сумі 20 662, 53 гривень за послуги водо-, теплопостачання та водовідведення з січня 2007 року до грудня 2014 року у квартирі АДРЕСА_1

На дане рішення директор КП «Водотеплосервіс» подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що оскаржуване рішення порушує право підприємства на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів. Суд не намагався аналізувати справу і давати відповіді на конкуренцію норм і суперечність позицій сторін, вирішивши погодитись із позицією позивача, що підтверджується дослівним відтворенням в оскаржуваному рішенні вимог позовної заяви та відповіді на відзив позивача, абсолютно упускаючи всі аргументи, наведені відповідачем.

Саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку. У результаті рішення, в якому не дотримано цієї вимоги закону, можна назвати свавільним, тобто таким, яке суд умисно ухвалює з порушенням вимог права, не заснованим на досліджених доказах чи встановлених фактах.

Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання майна. Таким чином, новий власник майна справді не зобов'язаний платити за борги попереднього власника, якщо суд встановить, що він не брав на себе обов'язку про сплату таких боргів.

У випадку, якщо новий власник набув право власності у порядку спадкування, то на нього, відповідно до ст. 1218 ЦК України, переходять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті в розмірі вартості спадкового майна. Позивач набув права власності на нерухомість в порядку спадкування та усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, перейшли до позивача в момент прийняття спадщини.

Для того, щоб скористатися правом на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача згідно п.6 ч.1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», останній має подати до надавача послуг - КП «Водотеплосервіс» відповідну письмову заяву, а також відповідні документи, що підтверджують його відсутність у такий період. З відповідною заявою до надавача послуг позивач не звертався, будь-які документи, які б не підтверджували не проживання у даній квартирі, теж надано не було ні до позовної заяви, ні на судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому, нарахування за надані послуги проводились відповідно до договірних умов. Відтак, доводи щодо не проживання та відсутності у позивача обов'язку з оплати наданих належним чином послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення є цілком безпідставними та необґрунтованими.

Листом від 02 листопада 2010 року №23/4883 Державна житлово-комунальна інспекція Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Щодо проведення перерахунків на послуги з центрального опалення в разі надання їх не в повному обсязі, зниження якості та щодо оплати за житлово-комунальні послуги в разі відсутності споживача» надано роз'яснення щодо перерахунку за послуги в разі відсутності споживача послуг. Зазначено, що для зменшення розміру плати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (при відсутності лічильника) необхідно подати письмову заяву виконавцю та письмове підтвердження не проживання. Зі сторони позивача перед судом не обумовлено жодної об'єктивної причини неможливості своєчасного подання відповідної письмової заяви для уникнення в подальшому ситуації, що склалася, проте судом вказаний факт проігноровано.

Позивач підтверджує факт, що став власником квартири тільки з грудня 2014 року і не заперечує, що це відбулося в порядку спадкування, ставши правонаступником попереднього власника, однак, ні суду, ні відповідачу позивачем не надано фактичних даних того, що в оспорюваний період були відсутні споживач та члени його сім'ї, як і не подано жодних фактичних даних, що послуги зі сторони відповідача у вказаному періоді надавалися не в повному обсязі чи не належної якості. Оскільки КП «Водотеплосервіс» належним чином виконує всі договірні умови з надання послуг, оплата за користування даними послугами теж повинна здійснюватися в повній мірі.

Відповідно до Правил надання послуг населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою КМУ від 30 грудня 1997 року №1497, якщо у квартирі померлого ніхто не живе, не оплачуються тільки ті послуги, що розраховуються від кількості мешканців у квартирі, за надання офіційного підтвердження кількості проживаючих, якщо іншого не передбачено рішеннями місцевих органів влади.

Стосовно заявленого позивачем та встановленого оскаржуваним рішенням суду твердженням, що процедура списання боргу з послуг з централізованого теплопостачання передбачена та проводиться відповідно до ЗУ «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку» від 06 вересня 2012 року, відповідно до ч. 2 ст. 4 цього закону його дія поширюється на підприємства оборонно-промислового комплексу, включені до складу Державного концерну «Укроборонпром» станом на дату набрання чинності цим Законом. Положення закону стосується спеціального суб'єкта і були створені із конкретною метою забезпечити безперешкодне функціонування оборонно-промислового комплексу України та сприяти його реформуванню, тому дані механізми недоцільно застосовувати по аналогії права з метою вирішення цивільно-правових відносин, що склалися у даній ситуації і вказує на суттєві порушення та недбалість суду при прийнятті рішення.

Представник відповідача КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради в судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином згідно ст. 128 ЦПК України та отримав повістку про виклик до суду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника позивача, яка вимоги скарги заперечила, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає тільки до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг позбавила його гарантованого права на призначення субсидії на наступний період, давність формування заборгованості, відсутність юридично значимих дій та бездіяльність відповідача щодо стягнення цієї заборгованості в позасудовому чи судовому порядку або її списання порушує принцип правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права, оскільки така бездіяльність обмежує права позивача, гарантовані Конституцією та Законами України. Відповідач - комунальне підприємство є «агентом держави», а тому відповідальність за його дії (бездіяльність) може бути покладена на державу.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Даною нормою Основного Закону України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.

За ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний засіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, що відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправдана.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй позиції, а саме: рішення від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Судом встановлено, що позивач згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №30156939 від 28 листопада 2014 року став власником квартири АДРЕСА_1 після смерті дружини - ОСОБА_3 та її матері - ОСОБА_4 (а.с.6). Після оформлення права власності на квартиру 09 грудня 2014 року позивач зареєструвався у ній та почав там проживати.

19 лютого 2015 року між позивачем та КП «Водотеплосервіс» було укладено типовий договір №21147 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (а.с.9). Саме з цього часу і розпочалось його фактичне використання послуг з водо-,теплопостачання та водовідведення.

15 березня 2018 року КП «Водотеплосервіс» направило на поштову адресу позивача досудове попередження №329 про наявність на 01 лютого 2018 року заборгованості з водо-, теплопостачання та водовідведення у розмірі 21290,27 гривень (а.с.11).

Згідно відповіді КП «Водотеплосервіс» від 11 квітня 2018 року на 01 лютого 2018 року заборгованість ОСОБА_2 становить 21 295, 06 гривень, в тому числі за холодне водопостачання 3 759, 43 гривень, водовідведення 2566, 82 гривень, опалення 14 856, 52 гривень, гаряче водопостачання 112, 29 гривень. На 01 квітня 2018 року заборгованість становить вже 21 295, 70 гривень. З жовтня 2016 року (часу від'єднання від системи централізованого опалення, ОСОБА_2 припинено нарахування оплати за опалення) заборгованість перед КП «Водотеплосервіс» становила 21 257, 78 гривень.

Позивач звернувся за захистом свого порушеного права, виходячи з того, що заборгованість, яку вимагає погасити КП «Водотеплосервіс», виникла в той період, коли не був власником квартири АДРЕСА_1, заборгованість нарахована на проживаючих, які давно померли та що наявність заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг позбавила його гарантованого права на призначення субсидії на наступний період.

Листом Управління соціального захисту населення Калуської міської ради ОСОБА_2 повідомлено, що у нього прострочена понад два місяці заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, а саме: квартплата - 4565, 19 гривень; холодне водопостачання та водовідведення - 3692, 34 гривень + 2561, 67 гривень. Відповідно з 01 травня 2017 року не призначено житлову субсидію. Для призначення житлової субсидії з 01 травня 2017 року необхідно особисто подати до Управління документальне підтвердження сплати заборгованості (а.с. 10).

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка дає визначення термінів, що вживаються у цьому Законі, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будників та споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу.

Згідно з вимогами ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг, зокрема, належить встановлення цін /тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, визначення виконавця житлово-комунальні послуги відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства, здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо захисту прав споживачів у сфері житлово-комунальних послуг тощо.

Даними з паспорта підтверджено, що ОСОБА_2 був знятий з реєстрації місця проживання Калуським РВ УМВС 27 листопада 2006 року; 30 листопада 2006 року зареєстрований Моршинським МВМ Стрийського РВ УМВСУ у Львівській області за адресою: вул. Озерна, 3, корпус 30 та Стрийським МВ ГУДМС України у Львівській області 13 січня 2014 року знятий з реєстрації місця проживання, місце проживання зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 09 грудня 2014 року (а.с. 5).

Колегією суддів встановлено, що згідно акту звірки на час державної реєстрації права власності за позивачем на квартиру по АДРЕСА_1 на 26 листопада 2014 року сума заборгованості, яку нарахував відповідач, вже становила 20 662,53 гривень (а.с.13,14). При чому вказана заборгованість нарахована відповідачем з 2007 року на 2 осіб, тобто продовжувалась нараховуватись на померлих у 2003 році ОСОБА_3 та у 2004 році ОСОБА_4, і тільки з часу укладення з ОСОБА_2 Типового договору від 19 лютого 2015 року заборгованість нараховувалась вже на одну особу, тобто на позивача.

Цих обставин не заперечували представники відповідача у відповіді на відзив. Тобто заборгованість, що виникла у вказаний позивачем період, нараховувалась на померлих, а тільки з лютого 2014 року, тобто з часу укладення типового договору, на одного позивача.

За даними свідоцтва про смерть від 23 січня 2003 року, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть дружина позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, його теща ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 7-8).

Крім цього, суд першої інстанції зробив правильний висновок про сплив строку пред'явлення вимоги про стягнення боргу.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, положеннями статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, виходячи зі змісту вказаних статей, приймаючи спадщину, до складу якої входить квартира, спадкоємець приймає на себе і всі борги, пов'язані з такою квартирою, які були у спадкодавця на момент відкриття спадщини.

Разом з тим, чинним законодавством України передбачено певний порядок як сплати, боргів спадкоємцями, так і звернення кредиторів спадкодавця до спадкоємців з вимогою погасити борг.

По перше - нарахування за послуги померлих не є обов'язком для спадкоємця на відшкодування цих витрат.

По- друге, у відповідності до положень ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредиторів спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про борги померлого. Кредиторові належить протягом 6 місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явивши свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Таким чином, аналіз вказаної норми закону, дає підстави для висновку, що строки пред'явлення кредиторами вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів, у зв'язку з чим ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються.

Відповідач дізнався про своє порушене право після укладення у 2015 році договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, оскільки вже у листі позивачу від 11 квітня 2018 року зазначав про заборгованість у розмірі 21 257, 78 гривень на жовтень 2016 року після від'єднання позивача від системи централізованого опалення (а.с. 13), тобто з жовтня 2016 року мав право пред'явити свої вимоги до ОСОБА_2

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період відсутності житлово-комунальних послуг, визначних договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідач аргументував свої доводи тим, що для того, щоб скористатись правом на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача, останній мав подати до надавача послуг - КП «Водотеплосервіс» відповідну письмову заяву, а також відповідні документи, що підтверджують його відсутність у такий період. З відповідною заявою ОСОБА_2 не звертався, документів, які б підтверджували не проживання у квартирі не надав, а отже, нарахування за надані послуги проводились відповідно до договірних умов.

Колегія суддів вважає, що наведені вимоги відповідача за обставинами даної справи не можна вважати обґрунтованими і законними. Судом першої інстанції переконливо встановлено, що послуги для позивача не надавались, він ними не користувався, йому особисто оплата за послуги не нараховувалась, тому у нього не було жодного обов'язку вирішувати питання про звернення письмово до відповідача про тимчасову відсутність у квартирі з метою звільнення від оплати за надані послуги.

Проте, вирішуючи позовну вимогу про списання заборгованості із особового рахунку, відкритого на ім'я позивача суд першої інстанції не взяв до уваги, що процедура списання боргу за послуги водо-, теплопостачання та водовідведення не може бути проведена відповідно до ЗУ «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку» від 06 вересня 2012 року, оскільки підприємство КП «Водотеплосервіс» не входить до переліку підприємств оборонного - промислового комплексу і такі відносини не повинні регулюватись по аналогії до цього Закону. У даному випадку суд першої інстанції повинен був захистити порушене право позивача у спосіб найбільш наближений для захисту цивільних прав та інтересів судом, враховуючи особливості предмета спору та пропорційність інтересів сторін.

Таким чином, в цій частині рішення суду першої інстанції слід змінити.

Щодо посилань апелянта на недостатню обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позову колегія суддів вважає звернути увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта, що суд першої інстанції зовсім не врахував подані ним аргументи на позов, рішення є свавільним і умисно ухваленим з порушенням вимог права.

Суд першої інстанції, у зв'язку з порушенням законних прав позивача, обґрунтовано став на захист ОСОБА_2, керуючись верховенством права, як основним із завдань цивільного судочинства.

Відповідачем не наведено реальних правових підстав щодо обов'язку позивача оплачувати нараховану заборгованість з 2007 по 2014 роки у порядку ст. 1218 ЦК України, по даний час відповідач не виявив бажання звернутись за стягненням заборгованості у примусовому порядку, у випадку, якщо вважає позивача боржником зазначеної суми.

Колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_2 щодо стягнення з КП «Водотеплосервіс» 2000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, зокрема подання відзиву, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у стягненні таких витрат стороні.

Крім цього, ст. 137 ЦПК України не передбачає відшкодування витрат за подання відзиву, а уся нарахована сума - 2000 гривень стосується підготовки та оформлення тільки відзиву на апеляційну скаргу.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, у незміненій частині суд першої інстанції з'ясував фактичні обставини справи, а доводи наведені у апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про задоволення позову та захисту порушених прав.

Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради списати заборгованість з особового рахунку НОМЕР_2, відкритого на ім'я ОСОБА_2., підлягає до зміни, а у решті його необхідно залишити без змін.

Керуючисьст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу директора Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2018 року в частині зобов'язання Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради списати з особового рахунку НОМЕР_2, відкритого на ім'я ОСОБА_2., ІНФОРМАЦІЯ_2 змінити.

Зобов'язати Комунальне підприємство «Водотеплосервіс» Калуської міської ради анулювати з особового рахунку НОМЕР_2, відкритого на ім'я ОСОБА_2., ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заборгованість в сумі 20 662, 53 гривень за послуги водо-, теплопостачання та водовідведення з січня 2007 року до грудня 2014 року по АДРЕСА_1

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 04 березня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта