Справа №361/7214/16
Апеляційне провадження №22-ц/824/841/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Великодимерська селищна рада Броварського району Київської області про зобов'язання вчинити дії, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила зобов'язати відповідача не перешкоджати представнику ПП «Меркурій-Інвест» винести в натурі на місцевості межі належних їй земельних ділянок, зобов'язати не чинити перешкод у користування земельними ділянками та надати вільний доступ до цих земельних ділянок, стягнути із відповідача матеріальну та моральну шкоду. Позов обґрунтовувала наступним:

Позивачу на праві приватної власності з 2005 року належить земельна ділянка та житловий будинок АДРЕСА_1. Управлінням Держгеокадастру у Броварському районі Київської області 04.12.2015 року за вказаною адресою зареєстровано земельну ділянку площею 0.1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,3848 га. для ведення особистого селянського господарства. Суміжним із позивачем землекористувачем є відповідач, який самовільно захопив частину її земельної ділянки, зніс встановлену на межі огорожу, змістив межу земельних ділянок сторін на 1,5 м в бік ділянки позивача та перекопав її по всій довжині. 21.11.2016 року представниками землевпорядної організації ПП «Меркурій-Інвест» встановлено межові знаки у кількості 18 штук, якими закріплено розміри земельних ділянок позивача. Разом з тим, відповідачем самовільно демонтовано вказані межові знаки. Такими діями відповідача, позивачу завдано матеріальну шкоду, що складається із вартості самовільно демонтованої та захопленої огорожі на суму 19 750 грн. й моральну шкоду, розмір якої позивач оцінює у 20000 грн. 00 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року позов задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні належними їй земельними ділянками площею 0,1500 га. та площею 0,3848 га, за адресою: АДРЕСА_1 надати їй вільний доступ до них; зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у визначенні в натурі на місцевості порушених меж земельних ділянок, які встановлені висновком судової земельно-технічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Також було вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що він не був присутнім при визначені меж земельної ділянки, і такі акти були складені без його участі, висновки експерта ґрунтуються на припущеннях, про що прямо зазначено експертом, але суд на це уваги не звернув і поклав його в основу оскаржуваного рішення. Судом недоведене порушення межових знаків саме ним. Крім того, неналежним чином досліджені дані державного земельного кадастру, з яких вбачається, що накладок на суміжні земельні ділянки немає. При цьому не було враховано, що площа ділянки відповідача є навіть меншою від її розміру, зазначеного у документах на неї. Невірно також судом були покладені витрати за проведення судової експертизи тільки на відповідача, оскільки позов було задоволено лише частково. Таким чином вважає, що судом повно не з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, крім того дослідженим по справі доказам дана неналежна оцінка.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ході розгляду справи було встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв'язку з встановленням позивачем меж земельних ділянок та їх фактичного розміру їз суміжним землевласником, яким є ОСОБА_1 За результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи №10130/17-41 від 23.02.2018 року встановлено зміщення фактичної межі між ділянками позивача та відповідача в бік ділянки позивача. При цьому, оскільки відповідно до даних земельного кадастру координати земельних ділянок сторін не накладаються одні на одних, має місце фактичне зміщення межі в натурі на місцевості, що й дуло констатовано експертом. За таких умов суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. З наведеною позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного:

Пунктом «г» та пунктом «е» частини першої статті 91 ЗК України зазначено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Частина перша статті 106 Земельного кодексу України наголошує, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Межа земельної ділянки є умовною лінією, що відділяє її від іншої ділянки, а тому є спільною для обох земельних ділянок. Відтак, кожен із сусідніх власників земельної ділянки має рівні права на її встановлення та обов'язок щодо підтримання межі в належному стані.

У відповідності до положень ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції цілком обґрунтовано прийшов до вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні належними їй земельними ділянками й надати їй вільний доступ до них та не чинити перешкод у визначенні в натурі на місцевості порушених меж земельної ділянки.

Апелянт одним із доводів зазначає, щодо неможливості задоволення позову на тій підставі, що при проведенні робіт із закріплення межових знаків земельних ділянок в натурі, спірні межі з ним не були погоджені, відповідач не був присутній при визначенні меж земельних ділянок в натурі, а акти були складені у його відсутність, відтак це не може вважатись законним. До даного доводу колегія суддів відноситься критично, оскільки за висновками проведеної судової експертизи, яка врахувала всю землевпорядну документацію, встановлено, що межа зміщена в сторону ділянки позивача. За таких умов, проведення робіт за відсутності відповідача, щодо встановлення межових знаків меж земельної ділянки в натурі не може обґрунтовувати невідповідність висновків суду встановленим у справі обставинам.

Окрім наведеного, апелянт також посилався на те, що висновок експерта здійснений на припущеннях, який зазначив, що через відсутність відповідних даних він припускає належність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 ОСОБА_2. Зазначене посилання не може обумовлювати невідповідність вищевказаного експертного дослідження оскільки таке припущення було висловлене лише щодо того, хто саме зареєстрований власником ділянки з відповідним кадастровим номером, в той час як предметом експертного дослідження було витання дотримання чи порушення меж такої ділянки, відповідно до землевпорядної документації на неї, яка у експерта була наявна в повному обсязі.

Серед іншого, апелянт у критиці оскаржуваного рішення посилався на недоведеність факту порушення межових знаків саме ним. З такими посиланнями колегія суддів також погодитися не може. З матеріалів справи вбачається, що в ході її розгляду судом було допитано значну кількість свідків як з однієї, так і з іншої сторони. При цьому, враховуючи родинні стосунки та близькі відносини вказаних свідків, покази яких розходилися, суд критично віднісся до їх свідчень. В той же час, навіть свідок ОСОБА_4, який є сином відповідача, підтвердив факт демонтажу спірного паркану відповідачем по справі. За таких умов за сукупністю доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підтвердження таких обставин.

Не спростовують відповідність висновків суду і посилання апелянта на те, що розмір його земельної ділянки по факту є меншим ніж її розмір за документами, відтак посилання на зміщення межі в бік ділянки позивача не відповідає дійсності, оскільки в такому випадку ділянка відповідача навпаки збільшилася б. В ході розгляду справи, як і в рамках проведеної по справі експертизи, предметом дослідження було питання відповідності фактичного розташування межі між ділянками повивача та відповідача. Питання відповідності та належності решти меж ділянки відповідача, що може мати наслідком зменшення загальної площі ділянки, не входило в предмет дослідження та фактично не розглядалося. За таких умов вказані посилання не доводять невідповідності як висновку експерта, так і всього рішення по справі.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду порушень вимог процесуального закону й при вирішенні судом першої інстанції при розподілі судових витрат по справі. Дійсно, в задоволенні частини позовних вимог, зокрема про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, судом першої інстанції було відмовлено. Зазначене відмова знайшла своє відображення в розподілі відшкодування судового збору по справі. В той же час витрати на проведення експертизи стосувалися позовних вимог, які в повному обсязі були задоволені судом, відтак правомірно були покладені на відповідача.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: В.І. Олійник

К.П.Приходько