Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 293/286/17

провадження № 61-380св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 року у складі судді Васильчука С. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Галацевич О. М., Борисюка Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2017 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за період з 02 листопада 2006 року до 01 березня 2012 року у розмірі 4 020, 00 грн і за період з 10 липня 2012 року до 01 березня 2017 року у розмірі 22 875, 00 грн, а також неустойку за несплату аліментів у період з 10 липня 2012 року до 01 березня 2017 року у розмірі 7 812, 25 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 30 липня 2012 року у справі № 2/0624/746/2012 ОСОБА_2 зобов`язаний виплачувати на її користь аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сумі по 350, 00 грн на кожну дитину, починаючи з 10 липня 2012 року та до зміни матеріального положення сторін, але не довше ніж до досягнення старшою дитиною повноліття.

У зв`язку із несплатою відповідачем аліментів станом на 01 березня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 22 875, 00 грн, у зв`язку з чим позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість та неустойку за несплату аліментів на загальну суму 30 687, 25 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 заперечив щодо вимоги про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, зазначив, що така вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки вже наявне рішення суду про стягнення аліментів між цими сторонами. До вимог про стягнення неустойки за несплату аліментів відповідач просив суд застосувати позовну давність та нараховувати пеню, починаючи з 2014 року.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 7 812, 25 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що відповідно до системного аналізу статей 187, 194 СК України заборгованість зі сплати аліментів може бути стягнута за рішенням суду тільки у випадку, якщо аліменти відраховуються із заробітної плати на підставі заяви платника аліментів, а не за виконавчим листом. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до частини восьмої цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір.

У частині вирішення позовних вимог про стягнення пені суди зробили висновок, що враховуючи те, що ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на загальну суму 22 875, 00 грн, суд не може визнати як поважні надані відповідачем причини несплати аліментів, а інших причин поважності несплати аліментів відповідач не надав, розрахунок неустойки за прострочення сплати аліментів, наданий позивачем, здійснений з дотриманням пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3, допустимих та належних доказів, які спростовували б наведене, не надано, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка, яка утворилась за прострочення сплати аліментів у сумі 7 812, 25 грн.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у грудні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року, постановити рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не врахували правил статей 196 СК України. Крім того, вважає, що суд першої інстанції не перевірив фактичних обставин справи, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам та не зазначив причини їх неврахування. За твердженнями ОСОБА_1 , суд першої інстанції не з`ясував, що аліменти в розмірі 350, 00 грн, які відповідач не сплачує регулярно, значно менші від половини прожиткового мінімуму, встановленого для дітей, і ця сума є недостатньою для їх забезпечення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у грудні 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 30 липня 2012 року у справі № 2/0624/746/2012 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сумі по 350, 00 грн на кожну дитину до досягнення старшою дитиною повноліття.

На примусове виконання рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 30 липня 2012 року у справі № 2/0624/746/2012 відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 загальна заборгованість станом на 01 березня 2017 року становить 22 875, 00 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 194 СК України

(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Згідно з частиною четвертою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду про стягнення аліментів), а також статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», чинного на момент звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені.

Відповідно до частини восьмої статті 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Таким чином, за відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України

«Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18), підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Оскільки у справі, що переглядається, відповідач не заперечував щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів, то висновки судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позову про стягнення заборгованості зі сплати аліментів є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин правила статті 196 СК України, Верховний Суд відхилив, оскільки позовні вимоги про стягнення пені задоволені у повному обсязі, заявником не зазначено, у чому саме полягає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій правил статті 196 СК України до спірних правовідносин.

Верховний Суд врахував, що розмір щомісячних аліментних платежів не був предметом розгляду справи, а тому доводи касаційної скарги про те, що аліменти в розмірі 350, 00 грн, які відповідач не сплачує регулярно, значно менші від половини прожиткового мінімуму, встановленого для дітей, і ця сума є недостатньою для їх забезпечення, тому доводи касаційної скарги в цій частині відхилені Верховним Судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Зважаючи на наведене касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко