Провадження № 2/750/2379/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Требух Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Будаш М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження справу №750/10535/19

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Новозаводського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області

про зняття арешту,

сторони не з`явились

в с т а н о в и в:

16.09.2019 до суду надійшов позов ОСОБА_1 , як спадкоємиці померлого ОСОБА_2 до Новозаводського ВДВС міста Чернігів про зняття арешту з майна, у якому позивач просив зняти арешт з 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 який було накладено постановою Новозаводського районного управління юстиції від 24.04.2000 року.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача до суду не з`явився.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (спадкодавця) у відповідності до ст. 1220 ЦК України.

За приписами статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Позивачем подано документи про прийняття спадщини за померлим батьком ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Борисової Тетяни Анатоліївни ( АДРЕСА_2 ). Факт перебування у родинних відносинах з ОСОБА_2 підтверджено свідоцтвом про народження.

До складу спадщини входить в цілому двокімнатна квартира загальною площею 42,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру належить померлому ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.01.1995 № 1-235, який належним чином зареєстрований Чернігівським міським бюро технічної інвентаризації 17 січня 1995 року. Зазначена обставина підтверджена Договором купівлі-продажу квартири від 17.01.1995 №1-235, Інформаційною довідкою Чернігівського міського бюро технічної інвентаризації.

За наслідками звернення позивача до нотаріуса заведено спадкову справу, яка зареєстрована у відповідному реєстрі.

Під час оформлення документів на спадщину стало відомо, що згідно постанови Новозаводського районного управління юстиції від 24.04.2000 (архівний запис номер:1958361 CHERNIGOV1, архівна дата 12.05.2000, дата виникнення 11.05.2000, № реєстру 40-2, внутр. № 7901152D26F155294D51), що підтверджено листом державного нотаріального архіву Чернігівської області № 3262/01-17 від 11.06.2019 року, накладено арешт на нерухоме майно, а саме 1/3 частку в праві власності на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , власником якої значиться ОСОБА_3 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.07.2019 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Тетяною Анатоліївною відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з підстав наявності зазначеного вище арешту.

Як вбачається з постанови Новозаводського районного управління юстиції від 24.04.2000 накладено арешт на нерухоме майно, а саме 1/3 частку в праві власності на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , власником якої значиться ОСОБА_3 .

Разом з тим, як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири від 17.01.1995 № 1-235, який належним чином зареєстрований Чернігівським міським бюро технічної інвентаризації 17 січня 1995 року, Інформаційної довідки Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації станом на 24.04.2000 (дата накладення арешту) власником в цілому двокімнатної квартири загальною площею 42,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_2 .

Згідно відповіді відповідача від 04.06.2019 року №27-45/33203 виконавчі провадження за 2000 рік були знищені згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення у зв`язку з закінченням строку їх зберігання. Крім того, у відповіді зазначено про відсутність визначених законом України «Про виконавче провадження» підстав для зняття арешту з майна саме відповідачем.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_2 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.3-7,10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Новозаводського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ( місто Чернігів вулиця Шевченка 118 код 35029699 про зняття арешту з майна, задовольнити.

Зняти арешт з 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який було накладено постановою Новозаводського районного управління юстиції від 24.04.2000 (архівний запис номер:1958361 CHERNIGOV1, архівна дата 12.05.2000, дата виникнення 11.05.2000, № реєстру 40-2, внутр. № 7901152D26F155294D51)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В.Требух