Справа № 153/1036/19
Провадження № 22-ц/801/2306/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 рокуСправа № 153/1036/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Судді-доповідача: Міхасішина І.В.,

суддів: Панасюка О.С., Сопруна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №153/1036/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Дзерина М.М.,

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 03 липня 2019 року був розірваний шлюб між нею і ОСОБА_2 . Від шлюбу у них є малолітня дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом зі матір`ю та перебуває на її утриманні.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 01 квітня 2019 року у справі №153/1900/18, зміненим постановою Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2019 року з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 100 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 грудня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вважає, що спосіб стягнення аліментів підлягає зміні з тих підстав, що ОСОБА_2 несвоєчасно сплачує аліменти та понад шість місяців не виконував своїх батьківських обов`язків по утриманню дитини.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено зміни матеріального чи сімейного стану відповідача, наявності у останнього регулярного доходу, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі позивачем зазначено, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права та не в повній мірі встановив обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

14 листопада 2019 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві відповідач зазначає, що наведені в апеляційній скарзі аргументи ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними, оскільки ґрунтуються на припущеннях позивача та не підтверджені належними доказами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 липня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с.4).

Під час перебування сторін у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 01 квітня 2019 року ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2019 року Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 01 квітня 2019 року змінено та постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 100 (одна тисяча сто) грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 29.12.2018 до досягнення дитиною повноліття.

Як слідує з розрахунку наданого Ямпільським районним відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, відповідач за період з 29.12.2018 року по червень 2019 року аліменти не сплачував та мав заборгованість у сумі 10500 грн., однак в липні 2019 року ОСОБА_2 сплатив заборгованість по аліментах в повному обсязі (а.с.12).

З наданих копій квитанцій ПриватБанк встановлено, що ОСОБА_2 надавав кошти ОСОБА_4 на утримання сина в загальній сумі 12264 грн. (а.с.22).

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року).

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Позивач, відповідно до ст. 81 ЦПК України має довести наявність обставин для зміни способу стягнення аліментів.

Однак, жодних доказів погіршення свого матеріального становища, або покращення майнового стану відповідача, зокрема працевлаштування чи отримання ним іншого доходу позивачем не надано.

Як вбачається з матеріалів справи рішення про стягнення з відповідача аліментів набрало законної сили 29 травня 2019 року, а ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом зміну способу стягнення аліментів 18 липня 2019 року. За вказаний період матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача не змінився.

Отже, установивши, що відповідач офіційно не працює та має нерегулярний дохід, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зміни способу стягнення аліментів та стягнення аліментів у частці від його заробітку (доходу).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді /підпис/ О.С. Панасюк

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: І.В. Міхасішин