КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 372/2211/15-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Проць Т.В.

10 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2015 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ПАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідача борг у сумі 31 848,81 грн. та судові витрати у сумі 318,48 грн.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2015 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «Арсенал Страхування» борг у сумі 31 848,81 грн. та судові витрати у сумі 318,48 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи, не дослідження та не надання оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що в матеріалах справи відсутній звіт автотоварознавчого дослідження, а звіт №888 не містить інформації про визначення суб'єктом оціночної діяльності вартості відновлювального ремонту.

Зазначає, що Розрахунок-факртура №93200 не підтверджує, що потерпілий замовив виконання послуг, оплатив їх та відповідно прийняв виконані роботи від виконавця та з даного рахунку неможливо встановити чи пов'язані вказані ремонтні роботи саме з ДТП, яка сталася 17.12.2013.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2540/2019
У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «СК «Арсенал Страхування» просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначило, що реальний розмір збитку визначає рахунок, яким встановлено перелік ремонтних робіт та платіжне доручення про оплату страхового відшкодування. Вказує, що на позивача як страховика за договором добровільного страхування покладається обов'язок щодо страхового відшкодування та відповідачу направлялась претензія про виплату коштів.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позову ґрунтуються на законі та узгоджуються із наявними у справі доказами.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 17.12.2013 о 10 год. 40 хв. в м. Києві на перехресті вул. Драйзера - Ватутіна, ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Alfa Romeo», державний номерний знак НОМЕР_1 на регульованому перехресті, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі світлофора, не надав дорогу автомобілю марки «BMV», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2, що рухалась в зустрічному напрямку, та допустив з ним зіткнення (а. с. 11-12).

Постановою судді Обухівського районного суду Київської області від 04.03.2014 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні вищевказаної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення, оскільки він порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення з іншим автомобілем (а. с. 10).

Відповідно до Рахунку-фактури №93200 від 25.12.2013, наданого ТОВ «АВТ Баварія», вартість матеріального збитку завданого власнику вказаного автомобіля склала 81 848,81 грн. (а. с. 34-36).

Згідно Звіту №888 від 04.02.2014, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «BMV», державний номерний знак НОМЕР_2, в результаті його пошкодження в ДТП, склала 79 522,68 грн. (а. с. 18-20).

18.06.2013 між ОСОБА_2 таПрАТ «СК «Ареснал Страхування» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №944/13-Тз/К/01, за умовами якого страхова компанія взяла на себе зобов'язання компенсувати страхувальнику будь-яке пошкодження(а. с. 5-9).

10.01.2014 ПрАТ «СК «Ареснал Страхування» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 81 848,81 грн. та страхова компанія перерахувала кошти на рахунок ТОВ «АВТ Баварія», яке здійснювало ремонт застрахованого транспортного засобу, що підтверджується платіжним дорученням (а. с. 37-38).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 станом на час ДТП була застрахована ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА», згідно страхового полісу №АС7493831.

Відповідно 04.09.2014 ТДВ «СК «КРЕДО» відшкодували позивачу 50 000 грн., як розмір страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності, передбаченого полісом.

Різниця між сплаченою та відшкодованою сумою складає 31 848 грн. 81 коп.

03.09.2014 ПрАТ «СК «Ареснал Страхування»на адресу ОСОБА_1 була надіслана претензія з вимогою добровільно відшкодувати завдані ним збитки в ДТП (а. с. 40), однак остання залишилася без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення різниці заборгованості в порядку регресу,

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому за змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону № 85/96-ВР до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв'язку зі статтею 993 цього Кодексу та статтею 27 Закону № 85/96-ВР можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору страхування, позивач - ПрАТ «СК «Ареснал Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування ТОВ «АВТ Баварія», яке здійснювало ремонт застрахованого транспортного засобу потерпілої -ОСОБА_2 в розмірі 81 848,81 грн. (а. с. 37-38).

Страхова компанія винної особи - ТДВ «СК «КРЕДО» відшкодувала позивачу 50 000 грн., як розмір страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності, передбаченого полісом.

Таким чином, виникла різницясплаченого страхового відшкодування в розмірі 31 848,81 грн. (81 848,81 грн. - 50 000 грн.).

В даному випадку до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке страхувальник, який отримав страхове відшкодування, мав до особи, відповідальної за завдані збитки.

В зв'язку з чим до ПрАТ «СК «Ареснал Страхування» перейшло право вимоги у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, тобто до відповідача по справі.

За наведених обставин колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про стягнення витрат з винної особи, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 31 848,81 грн. правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що звіт №888 не містить інформації про визначення суб'єктом оціночної діяльності вартості відновлювального ремонту не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки колегія суддів не знайшла суттєвих порушень в його складанні.

Відповідач на спростування вказаного розрахунку своїх доказів не надав .

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про виплату коштів за здійснення фактичного ремонту застрахованого автомобіля відповідно до Рахунку-фактури №93200 від 25.12.2013 правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність підтвердження замовлення потерпілим виконання послуг, прийняття та оплати ремонтних робіт є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

ПрАТ «СК «Ареснал Страхування», як страховик потерпілої - ОСОБА_2, здійснив оплату ремонтних робіт в розмірі 81 848,81 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем на підтвердження своїх заперечень на позовні вимоги позивача не надано суду жодного доказу.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.І.Шахова