ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року

м.Суми

Справа №592/8871/18

Провадження № 22-ц/816/68/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С.Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О.І., Левченко Т.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробиче об'єднання»

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 16 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Алфьорова А.М., у приміщенні Ковпаківського районного суду м.Суми, повний текст якого складений 16 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

17 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробиче об'єднання» про стягнення заборгованості по заробітній платі та коштів на відрядження.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «СМНВО» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 19736 грн. 49 коп. та суму компенсації за відрядження в розмірі 97321 грн. 11 коп.

Стягнуто з ПАТ «СМНВО» судовий збір на користь держави в сумі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ПАТ «СМНВО» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. В доводах апеляційної скарги ПАТ «СМНВО» зазначається, що наданий позивачем розрахунковий лист не підтверджує факт заборгованості із виплати грошових коштів станом на день ухвалення судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення ОСОБА_1 з роботи заробітна плата у розмірі 19736,49 грн. та компенсація витрат за відрядження у розмірі 97321,11 грн. йому виплачені не були, тому вважав, що вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 22 травня 1995 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «СМНВО», працюючи слюсарем механоскладальних робіт. 10 липня 2018 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв'язку із невиконанням власником умов колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 ЦПК України.

Вказані обставини підтверджуються даними трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 5).

Згідно даних наданого позивачем розрахункового листа, відповідач не виплатив йому заробітну плату за грудень 2017 року у сумі 2906 грн., за січень 2018 року 4237 грн., за лютий 2018 року 3390 грн., за березень 2018 року 2030 грн., за квітень 2018 року 1999 грн, за травень 2018 року 2583 грн., за червень 2018 року 2582 грн., що становить 19736,49 грн. (а.с. 6).

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути невиплачені йому кошти за відрядження за грудень 2017 року в розмірі 48788,53 грн. та за лютий 2018 року в розмірі 48532,58 грн. Наявність вказаної заборгованості також підтверджується даними розрахункового листа (а.с. 6).

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно вимог статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

У ст. 121 КЗпП України йдеться про те, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу та на компенсацію у зв'язку з службовим відрядженням порушено з боку відповідача, оскільки останній з грудня 2017 року по червень 2018 року не виплатив позивачу заробітну плату за виконану роботу та кошти за відрядження, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на те, що доданий позивачем до позовної заяви розрахунковий лист не є належним доказом на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі та коштів на відрядження не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки відповідач, у свою чергу, не надав належних і допустимих доказів для підтвердження факту відсутності заборгованості по заробітній платі та у виплаті коштів за відрядження перед позивачем або наявності заборгованості у меншому розмірі, ніж заявлено у позові.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 жовтня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина