КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2066/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Музею історії міста Києва на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року у складі судді Макаренко І.О.,

у справі за позовом Музею історії міста Києва до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року Музей історії міста Києва в особі генерального директора Булавіної Л.І. звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позивач зазначав, що 01 червня 2016 року ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом, що належить їй на праві власності, а саме - автомобілем марки «Suzuki SХ-4», д.н.з. НОМЕР_1 в місті Києві по вул. Б. Хмельницького 7, при русі заднім ходом, не переконавшись у безпечності маневру, допустила наїзд на будівлю, яка належить позивачу на праві власності, пошкодивши її. На місце події було викликано працівників поліції, котрі склали протокол ОМП, що підтверджується висновком по матеріалам перевірки ЖЄО №42567 від 01 червня 2016 року, та відібрали письмові пояснення у ОСОБА_2, яка підтвердила скоєння зазначеного ДТП та готовність відшкодувати завдані позивачу збитки.

Посилаючись на те, що матеріальну шкоду завдану вищевказаним наїздом не було відшкодовано, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача, з урахуванням уточнень, 11007 грн. 60 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року позов Музею історії міста Києва залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що остільки в українському законодавстві таке поняття як прецедент не унормоване, районний суд безпідставно прийняв рішення у відповідності до тлумачення цивільного законодавства в одній судовій справі, прийнятій Великою Палатою Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, при тому, що існують прямо протилежні за своїми висновками постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, а саме: № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року та 6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року.

Посилаючись на те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб, а також те, що районний суд у порушення положень ч. 3 ст. 53 ЦПК України самостійно не залучив до участі у справі «СК «Країна», позивач просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_2, яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 01 червня 2016 року ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом, що належить їй на праві власності, а саме - автомобілем марки «Suzuki SХ-4», д.н.з. НОМЕР_1 в місті Києві по вул. Б. Хмельницького 7, при русі заднім ходом, не переконавшись у безпечності маневру, допустила наїзд на будівлю, пошкодивши тильну сторону будівлі, що підтверджується висновком Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 06 червня 2016 року(а.с.11).

Відповідно до полісу № АІ/8989786 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 21 грудня 2015 року, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Suzuki SХ-4», д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «СК «Країна», розмір страхового відшкодування, заподіяної майну становить 50 000 грн., франшиза 0,00 грн. (а.с.43).

Встановлено, що відповідачем матеріальна шкода позивачу відшкодована не була.

Згідно довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за липень 2017 року та актів приймання виконаних робіт за липень 2017 року, позивачем були понесені витрати на проведення ремонтно-відновлювальних робіт у розмірі 11 007 грн. 60 коп. (а.с.30-34).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач заперечував проти заміни відповідача на ПАТ «СК «Країна», а остільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, позивач мав самостійно звернутися до страхової компанії з вимогами про виплату страхового відшкодування за полісом.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що районний суд безпідставно прийняв рішення у відповідності до тлумачення цивільного законодавства в одній судовій справі, прийнятій Великою Палатою Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, остільки існують протилежні за своїми висновками постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, колегія суддів визнає безпідставними.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, процесуальний закон, чинний на час розгляду справи, зобов'язує суд при вирішенні спору враховувати висновки, викладені в постановах Верховного Суду, а тому районний суд, ухвалюючи рішення, обґрунтовано керувався правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб, колегія суддів визнає необґрунтованим, остільки вказане не спростовує факт застрахування відповідачем своєї цивільно-правової відповідальності у ПАТ «СК «Країна», а отже, наявності відповідальності саме у страхової по відшкодуванню завданої страхувальником шкоди.

Так, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Натомість, згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

З огляду на це відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно положень ч. 3 ст. 51 ЦПК України, після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Твердження апеляційної скарги про те, що районний суд у порушення положень ч. 3 ст. 53 ЦПК України самостійно не залучив до участі у справі ПАТ «СК «Країна», колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, остільки спростовуються змістом долученої до справи відповіді на відзив, згідно якої Музей історії міста Києва, посилаючись на можливість заміни судом неналежного відповідача на підставі ст. 51 ЦПК України виключно за клопотанням позивача, заперечував проти заміни ОСОБА_2 на ПАТ «СК «Країна», мотивуючи тим, що саме власник, який є одночасно і володільцем джерела підвищеної небезпеки повинен відшкодовувати заподіяні музею збитки.

Разом з тим, вказані доводи не узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог Музею історії міста Києва до ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Музею історії міста Києва відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 січня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: