ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/19/19 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10943/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2018 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., повний текст рішення складено 27 червня 2018 року, у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні інціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні інціативи" (надалі - ТзОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовувало тим, що 30 січня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний борг №03-2/62, згідно умов якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 40000 доларів США для будівництва та ремонту житла, які відповідач зобов'язувався повернути не пізніше 28 січня 2028 року відповідно до графіку погашення та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, що становлять 11% річних.

Відповідач ОСОБА_1 належно не виконував умови договору в результаті чого, станом на 24 квітня 2015 року, утворилася заборгованість у розмірі 75153,36 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1693285,09 грн.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла станом на 01 квітня 2017 року в сумі 1663506,67 грн. з яких 38497 доларів США, що еквівалентно 1038497,30 грн. борг за кредитом, 21167,09 доларів США, що еквівалентно 571004,65 грн. борг по відсотках, 2001,95 доларів США, що еквівалентно 54004,72 грн. борг по комісії.

Крім того, позивач вказав, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, Банк відступив ТзОВ «Кредиті ініціативи» права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора та ТзОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора-стягувача за договором №03-2/62 від 30 січня 2008 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_1

Посилаючись на те, що відповідач умови договору не виконує, кредит не погашає, а вимоги погасити борг ігнорує, просило стягнути з останнього в користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 1663506,67 грн.

У відзиві на позовну заяву вказав, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду у справі №2-2194/2010 задоволено позов ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 Та ОСОБА_2, та звернено стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок в с. Петриків Тернопільського району, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 30 січня 2008 року за №03-2/62 в сумі 332563,76 грн, що еквівалентно 41570,47 доларів США. Дане рішення набрало законної сили та було виконане. Крім того, після рішення суду він частково погашав борг по кредитному договору.

03 травня 2018 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» подало відповідь на відзив, у якому просить частково задовольнити позов ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 в межах строків позовної давності по нарахованих процентах та нарахованій комісії, а саме: за період з 01 квітня 2013 року по 31 березня 2016 року в сумі 13 757,19 доларів США по нарахованих процентах, комісії за надання кредиту та обслуговування кредиту в сумі 1 375,99 доларів США, всього на загальну суму 15 133,18 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 31 березня 2016 року складає 396 762,56 гривні.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2018 року вирішено:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь товариства з обмеженою відповідальність «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний борг № 03-2/62 від 30 січня 2008 року в розмірі 15'133 (п'ятнадцять тисяч сто тридцять три) дол. США 18 центів, що еквівалентно 396'762 (трьохсот дев'яносто шести тисячам сімсот шістдесят двом) грн. 56 коп. та 3'654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотирьом) грн. 00 коп. судового збору.

У задоволенні решти позову відмовити."

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову ТзОВ «Кредитні ініціативи».

Вказує, що суд при винесенні рішення неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин не врахував правової позиції Верховного Суду у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц якою встановлено, що "право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України".

Тому висновок суду першої інстанції про законність нарахування позивачем процентів після винесення рішення суду від 05 березня 2010 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором є помилковим.

Процесуальним правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, сторони у справі не скористалися.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином.

У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом установлені наступні обставини.

30 січня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено Договір про іпотечний борг №03-2/62 (надалі - Кредитний договір), згідно умов якого Банк зобов'язувався надати ОСОБА_1 кредит у сумі 40000 доларів США для будівництва та ремонту житла, а відповідач зобов'язався отриману суму кредиту не пізніше 28 січня 2028 року відповідно до графіку погашення та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, що становлять 11% річних та щомісячну комісійну винагороду в розмірі 0,1% від кредитної заборгованості.

ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» виконав прийняті на себе зобов'язання надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 40000 доларів США.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, Банк відступив ТзОВ «Кредиті ініціативи» права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Разом з правами вимоги до Покупця перейшли всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2010 року, ухваленого у справі №2-2194/10, вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 Тернопільського району та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,06 га, які на праві власності належать ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №03-2/62 від 30 січня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» у сумі 332563,76 гривень, що еквівалентно 41570,47 доларів США; стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_1 по 910 гривень судових витрат. Вказане рішення вступило в законну силу.

26 жовтня 2015 року у справі №607/16609/15-ц Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області постановлено ухвалу, якою замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на його правонаступника ТзОВ «Кредитні ініціативи», у виконавчому провадженні, на підставі виконавчого листа №2-2194/10, виданого 14 травня 2010 року Тернопільським міськрайонним судом на підставі рішення суду від 05 березня 2010 року.

Також судом встановлено, що рішення суду було виконано, що підтверджується сторонами, а також постановою про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2016 року, згідно якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 Тернопільського району Тернопільської області, та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,06 га розташована на території Петриківський сільської ради Тернопільського району які належить ОСОБА_2, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором номер 03-2/62 від 30 січня 2008 року, в сумі 329861,67 грн, що еквівалентно 41570,47 доларам США.

В постанові також вказано, що борг в сумі 331681,67 грн. перераховано згідно платіжного доручення №333 від 30 березня 2016 року. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа номер 2-2194/2010 виданого 14 травня 2010 року Тернопільським міськимрайонним судом на звернення стягнення на предмет іпотеки,- закінчити. (а.с. 69)

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд прийшов до вірного висновку про те, що з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора у справі 2-2194/10 від 05 березня 2010 року про задоволення вимог кредитора про дострокове погашення усієї суми існуючої на той час строкової та простроченої заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а правовідносини сторін позивача та відповідача, що ґрунтувалися на договорі про іпотечний кредит № 03-2/62 від 30 січня 2008 року, зокрема сплата на нарахування процентів, комісії, припинилися.

У той же час, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконанням відповідачем ОСОБА_1 своїх договірних зобов'язань виникла заборгованість по процентах та комісії за надання кредиту, яка підлягає стягненню на підставі ч.2 ст. 625 ЦПК України.

При цьому суд посилався на розрахунок наданий позивачем, згідно якого станом на 31 березня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №03-2/62 від 30 січня 2008 року за період з 01 квітня 2013 року по 31 березня 2016 року становить 15133,18 доларів США, з яких: 13757,19 доларів США заборгованість по нарахованих процентах і 1375,99 доларів США заборгованість по комісії за надання кредиту та обслуговування кредиту.

Проте повністю з цим висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Право позивача змінити предмет чи підставу позову передбачене ч. 2 ст. 31 ЦПК України, чинної на час пред'явлення даного позову та ч. 3 ст. 49 ЦПК України, чинної на час вирішення спору.

У пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у справі" роз'яснено, що відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач пред'явив вимоги про стягнення заборгованості за відсотками та комісією, неустойку за невиконання умов договору (штраф), передбачені умовами кредитного договору.

В обґрунтування розміру заборгованості позивач надав розрахунок з якого вбачається, що для визначення розміру процентів закладена відсоткова ставка за користування кредитом 11%, і відсоткова ставка за порушення зобов'язань - 14%.

В наданому розрахунку порядок нарахування відсотків відповідає умовам кредитного договору, зокрема пункту 2.2 Договору, яким передбачено, що за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 11% річних у валюті кредиту, та пунктом 3.4 Договору, яким передбачена підвищена процентна ставка у випадку порушення Позичальником строку погашення одержання ним кредиту та неправомірне користування кредитом (у розмірі 22 % річних у валюті кредиту). (а.с. 40)

В наступному позивач уточнив позовні вимоги, надавши аналогічні розрахунки, що випливають з умов кредитного договору. (а.с.89; а.с. 91-93; а.с. 127-128; 150-151)

У заяві про уточнення позовних вимог позивач уточнив суму заборгованості, зарахувавши суму 12650,81 доларів США, проте не змінював підстав заявленого позову. (а.с.89-90)

Посилання у відповіді на відзив від 03 травня 2018 року на статтю 625 ЦК України не є зміною підстави позову у встановленому законом порядку.

При цьому, розрахунки, що б випливали з вимог статті 625 ЦК України, позивач не надав.

Так, згідно статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, застосувавши до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений ч.1 ст.13 ЦПК України, згідно якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

А тому рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим.

Щодо вирішення заявлених позовних вимог, апеляційний суд виходить з наступного.

Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, підкреслюючи необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики, висловив позицію про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Таким чином, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. У зв'язку з цим, кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Отже, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Такий висновок також узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. (Також узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №643/16336/16-ц.)

Як вище встановлено, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2010 року вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 Тернопільського району та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,06 га, які на праві власності належать ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 03-2/62 від 30 січня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» у сумі 332563,76 гривень, що еквівалентно 41570,47 доларів США.

Таким чином, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту і з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилися.

Як вбачається із змісту позовної заяви та відповіді на відзив ТзОВ "Кредитні інціативи", як на підставу своїх вимог посилається на положення кредитного договору строк дії якого сплив, та на ст.1048, 1050 ЦК України, а не положення ст.625 ЦК України.

За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволені позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2018 року скасувати.

В позові товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні інціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 14 січня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.