Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 171/1145/16-ц

провадження № 61-4875св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Сімоненко В. М., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області,

відповідач- ОСОБА_1,

представник відповідача - ОСОБА_2

третя особа - сільськогосподарське риболовецьке товариство з додатковою відповідальністю ім. Богдана Хмельницького,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року перший заступник керівника Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просив витребувати у відповідача на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області земельні ділянки загальною площею 70,4604 га, розташовані на території Мар'янської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області (далі - Мар'янська сільрада).

Позовна заява мотивована тим, що за результатами вивчення стану законності додержання вимог земельного законодавства на території Апостолівського району Дніпропетровської області встановлено, що у липні 2013 року сільськогосподарське риболовецьке товариство з додатковою відповідальністю ім. Богдана Хмельницького (далі - СР ТДВ

ім. Б.Хмельницького) оскаржило розпорядження голови Апостолівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - голова Апостолівської РДА) від 27 березня 2012 року, 20 липня 2012 року,

19 жовтня 2012 року про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38,

ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_33, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49 на території Мар'янської сільради.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду

від 07 жовтня 2014 року визнано протиправними та скасовано всі наведені розпорядження голови Апостолівської РДА від 27 березня, 20 липня,

19 жовтня 2012 року. Цією ж постановою визнано нечинним та скасовано розпорядження голови Апостолівської РДА про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Мар'янської сільради, а також скасовано (визнано нечинними) державні акти на право власності на земельні ділянки від 01 вересня,

30 листопада 2012 року, загальною площею 70,4604 га, сільськогосподарського призначення, видані вищевказаним громадянам.

При вирішенні наведеної адміністративної справи, суд встановив факт порушення порядку надання у власність земельних ділянок, визначений Земельним кодексом України, при прийнятті зазначених розпоряджень головою Апостолівської РДА. Крім того, встановлено, що під час судового розгляду вищевказаної адміністративної справи ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,

ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_33, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47,

ОСОБА_48, ОСОБА_49 відчужили належні їм земельні ділянки ОСОБА_1 шляхом укладення договорів купівлі-продажу.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року також установлено, що вказані земельні ділянки вибули з володіння держави незаконно, оскільки під час передачі у власність вищевказаним особам перебували у постійному користуванні

СР ТДВ ім. Б.Хмельницького на підставі державного акту на право постійного користування землею, виданого Апостолівської районною радою 11 серпня 1959 року.

Вказану постанову суду позивач вважає такою, що має юридичне значення.

Посилаючись на те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави як власника та з користування СР ТДВ ім. Б.Хмельницького поза їх волею, просить позов задовольнити.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області

від 06 лютого 2017 року у складі суддів Чумак Т. В. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду

від 07 жовтня 2014 року, яку позивач поклав в основу позову, місцевий суд не вважав такою, що має преюдиціального значення для вирішення цього спору, оскільки під час розгляду адміністративної справи та ухвалення судового рішення, відповідач ОСОБА_1 та Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області участі не брали. Водночас, при розгляді цієї справи не беруть участь голова Апостолівської РДА, попередні власники земельних ділянок, які брали участь у розгляді адміністративної справи у якості 3-х осіб.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня

2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області земельні ділянки загальною площею 70,4604 га, що розташовані на території Мар'янської сільради. Вирішено питання розподілу судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що незаконність вибуття із власності держави спірних земельних ділянок підтверджено рішенням суду, яке не скасовано.

Апеляційний суд також указав на безпідставне неврахування місцевим судом факту визнання протиправними та скасування розпоряджень щодо передачі у приватну власність громадянам спірних земельних ділянок, тобто документів, які підтверджують волевиявлення держави на відчуження її майна.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 є законним набувачем спірних земельних ділянок, оскільки придбала за відплатними договорами, які в установленому законом порядку не визнані недійсними, укладеними з фізичними особами, які мали право на їх відчуження. Допущення з боку держави порушення під час прийняття розпоряджень про передачу земельних ділянок у власність фізичних осіб і скасування судом цих розпоряджень не може бути підставою для позбавлення добросовісного набувача права власності на земельні ділянки.

Аргументом касаційної скарги також зазначено безпідставне та необґрунтоване врахування апеляційним судом постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня

2014 року.

Касаційна скарга також містить посилання на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішеннями якого установлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції).

Прокуратура Дніпропетровської області та СР ТДВ ім. Б.Хмельницького надіслали відзив на касаційну скаргу.

Доводи відзивів зводяться до того, що при вирішення спору апеляційним вірно встановлено характер правовідносин, що виникли між сторонами, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального закону. Доводи касаційної скарги є необґрунтованими та фактично спрямовані на переоцінку доказів.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суд установив, що в період листопад-грудень 2013 року відповідач

ОСОБА_1 набула у власність земельні ділянки загальною площею 70,4604 га, що розташовані на території Мар'янської сільради, шляхом укладення з ОСОБА_14, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_39, ОСОБА_43, ОСОБА_24, ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_46, ОСОБА_38, ОСОБА_42, ОСОБА_50,ОСОБА_16, ОСОБА_41, ОСОБА_48, ОСОБА_29, ОСОБА_51 ОСОБА_52, ОСОБА_36, ОСОБА_3, ОСОБА_31, ОСОБА_28, ОСОБА_34, ОСОБА_45, ОСОБА_9, ОСОБА_23, ОСОБА_53, ОСОБА_37, ОСОБА_22, ОСОБА_21, ОСОБА_20, ОСОБА_4, ОСОБА_12 ОСОБА_10, ОСОБА_33, ОСОБА_5, ОСОБА_54, ОСОБА_35, ОСОБА_35, ОСОБА_55, з кожним окремо, договору купівлі-продажу земельної ділянки.

На підставі укладених договорів купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості щодо набуття ОСОБА_1 права власності на вказані земельні ділянки.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду

від 07 жовтня 2014 року, яка набрала законної сили, визнано протиправними та скасовано розпорядження голови Апостолівської РДА від 27 березня 2012 року, 20 липня 2012 року, 19 жовтня 2012 року про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність попереднім власникам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,

ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_33, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47,

ОСОБА_48, ОСОБА_49 Цією ж постановою визнано нечинним та скасовано розпорядження голови Апостолівської РДА про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Мар'янської сільради, а також скасовано (визнано нечинними) державні акти на право власності на земельні ділянки.

Вказаною постановою встановлено, що оскаржувані рішення прийняті суб'єктом владних повноважень необґрунтовано, недобросовісно, нерозсудливо, непропорційно, а також без врахування права позивача на участь у процесі прийняття рішення.

Прокурор, звертаючись із позовом у справі, яка переглядається, зазначив, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави, як власника, та з користування СР ТДВ ім. Б.Хмельницького поза їх волею, що дає підстави для пред'явлення вимог до останнього власника про витребування спірного майна.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Встановивши, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави, як власника, та з користування СР ТДВ ім. Б.Хмельницького на підставі розпорядження голови Апостолівської РДА, які в судовому порядку скасовані, а під час їх дії відбулось відчуження спірного майна, апеляційний суд прийшов висновку, що вибуття майна здійснювалось без волі власника, а отже наявні усі підстави для витребування майна від добросовісного набувача.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси.

На прокуратуру відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України (у редакції, чинній на час пред'явлення позову) покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час пред'явлення позову та на час розгляду справи у суді першої інстанції) передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. І лише в разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і набуває статусу позивача.

Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2016 року у

справі № 6-75цс15 зазначив, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Зі змісту позовних вимог убачається, що прокурор пред'явив цей позов в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області. Водночас указав, що з 11 серпня 1959 року спірні земельні ділянки перебувають у постійному користуванні

СР ТДВ ім. Б.Хмельницького на підставі державного акту на право постійного користування землею, виданого Апостолівської районною радою.

Державний акт на право постійного користування не скасовано та не визнано недійсним у встановленому законом порядку. Тобто є дійсним.

Проте постановою апеляційного суду спірна земельна ділянка витребувана на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області.

СР ТДВ ім. Б.Хмельницькогов якості сторони до справи не залучено, зазначене питання судом не обговорювалось.

У контексті зазначеного суду слід з'ясувати, чи вірно прокурор зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи суд також має врахувати практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при вирішенні судами спорів, пов'язаних із визнанням недійсним (скасуванням) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого у добросовісного набувача виникло право власності на земельну ділянку, який неодноразово встановлював порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, предметом безпосереднього регулювання якого є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов'язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв'язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого заявника. Це пов'язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов'язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Саме такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 14-76цс18 за наслідками усунення правової проблеми та розбіжностей під час вирішення вказаної категорії спорів національними судами, які витребовували майно від добросовісного набувача без надання будь-якої компенсації та, зокрема, вищевикладеними рішеннями ЄСПЛ у подібних справах про порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування.

Отже суду слід з'ясувати, чи буде позбавлення відповідача права власності законним, здійсненим в інтересах суспільства, чи переслідує воно законні цілі та здійснювалося засобами, розумно пропорційними поставленій меті.

Оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.

Таким чином суди попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, такими, що відповідають основоположним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області

від 06 лютого 2017 рокута постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик