Справа № 152/317/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 листопада 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Войнаровського І.В.,

за участі:

секретаря - Одудовського С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» про визнання договору оренди землі недійсним,

у с т а н о в и в :

12 березня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - відповідач) про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 1-107, виданого 30 січня 2015 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Масилюк Р.М., вона є власником земельної ділянки, площею 1,7241 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0081, розташованої на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Право власності на цю земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності під номером 8557537, що підтверджується витягом з Державного реєстру, індексний номер 32932584.

Згідно з Договором оренди землі без номера від 18 квітня 2015 року земельна ділянка була передана позивачем в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Прогрес», строком на 10 років з правом пролонгації, з правом передачі в піднайом (суборенду).

02 травня 2018 року Договір оренди землі був зареєстрований Стрижавською селищною радою Вінницького району Вінницької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, номер запису 25992307.

Позивач стверджує, що договір оренди землі б/н від 18 квітня 2015 року вона не підписувала, не приймала участі в його складанні, не була ознайомлена з обсягом прав та обов`язків, покладених на сторони договору та не уповноважувала будь-яких осіб на його підписання.

Враховуючи вище викладене, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір оренди землі від 18 квітня 2015 року, без номера, земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0088, загальною площею 1,7241 га, яка розташована на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений між нею та відповідачем та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

Не погодившись з позовом, відповідач 03 квітня 2019 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач орендує земельну ділянку, площею 1,7241 га, кадастровий номер :02:002:0088, яка перейшла у спадок позивачеві, починаючи з 19 березня 2012 року. Дане землекористування відбувалось на підставі договору оренди землі № 564 від 19 березня 2012 року, укладеного з матір`ю позивача - ОСОБА_2 , строком на 10 років, тобто співпраця між СТОВ «Прогрес» та позивачем розпочалась ще за життя її покійної матері. Після смерті матері, позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 січня 2015 року отримала вказану земельну ділянку у спадок. Відсутність волевиявлення позивача на укладення з відповідачем спірного договору оренди землі б/н від 18 квітня 2015 року спростовується тим, що перед підписанням договору позивач надала відповідачеві документи, необхідні для його підписання, зазначення реквізитів орендодавця (та проведення в подальшому державної реєстрації іншого речового права оренди землі) - паспорт громадянина України, довідку про присвоєння їй ідентифікаційного номера, свідоцтво про право на спадщину за законом. Тобто наданням документів для оформлення оспорюваного договору оренди землі позивач бажала настання правовідносин з відповідачем, а також наслідків за договором оренди, а саме використання землі за її цільовим призначенням, а також своєчасної та систематичної сплати орендної плати. На виконання зобов`язань по виплаті орендної плати відповідач сплачував та видавав в натуральній формі орендну плату позивачеві, починаючи з 2015 року, а позивач її отримувала (а.с. 28-31).

Ухвалою суду від 23 квітня 2019 року первісного відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес» замінено належним відповідачем - Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (а.с.67).

В судове засідання позивач не з`явилася, проте 19 листопада 2019 року від її представника - адвоката Костриці В.С., який діє на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги та представництво від 02 квітня 2019 року (а.с. 26, 27), до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, позовні вимоги підтримує, посилаючись на ті самі обставини та просить суд позов задовольнити, розірвавши договір оренди та стягнувши з відповідача на користь позивача судові витрати: 768,40 грн. судовий збір, 4710 грн. - витрати за проведення експертизи, 6900 грн - витрати за надання правничої допомоги (а.с. 146).

Представник відповідача - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» в судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином (а.с. 145), проте у судових засіданнях 23.04.2019, 20.05.2019 представник відповідача - Кравчук С.А., а у судовому засіданні 03.06.2019 представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та у задоволенні позову просили відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, виходячи з принципів верховенства права та захисту порушених прав осіб, суд установив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 є, зокрема власником земельної ділянки, площею 1,7241 га, розташованої на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0088, яка належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 258046, виданого Шаргородською райдержадміністрацією Вінницької області 15 липня 2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01:08:814:00402, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 23932584 від 30.01.2015 (а.с. 8), копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 січня 2015 року (а.с. 37).

Із матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2015 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» в особі директора Журавля Анатолія Володимировича (орендар) укладено договір оренди землі б/н, згідно з яким орендодавець надала, а орендар прийняв у строкове платне володіння та користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Джуринської сільської ради Шаргородського району загальною площею 1,7421 га строком на 10 років (а.с. 11, 12).

Зазначений договір оренди землі від 18 квітня 2015 року б/н зареєстрований державним реєстратором Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області Луценком Є.В., про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про інше речове право за № 25992307 (а.с. 9,10).

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 договору оренди землі від 18 квітня 2015 року б/н з ТОВ «Прогрес» не підписувала, що окрім показань в судовому засіданні представника позивача, підтверджується також висновком експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 4765/4766/19-21 від 09 вересня 2019 року (а.с. 104-107).

Так, відповідно до вище вказаного висновку експертів № 4765/4766/19-21 від 09 вересня 2019 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 під договором оренди земельної ділянки б/н від 18 квітня 2015 року, укладеного від її імені з СТОВ «Прогрес» в розділі «Реквізити та підписи сторін» на лінії під графою «Орендодавець» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів (п.1 висновку). Підпис від імені ОСОБА_1 під договором оренди земельної ділянки б/н від 18 квітня 2015 року виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою (п.2 висновку).

При цьому, з описової частини висновку вбачається, що експертами в якості зразків підпису та почерку ОСОБА_1 для порівняння досліджувалися її підписи в наступних документах: вільні у копії її паспорта серії НОМЕР_1 ; копії записів із журналу для реєстрації нотаріальних дій Джуринської сільської ради за 2014 рік; умовно-вільні у позовній заяві від 12.03.2019, списку осіб попереджених про слухання справи без дати, витязі з договору про надання правової (правничої) допомоги та представництво від 02.04.2019, заяві про заміну назви відповідача та збільшення підстав позовних вимог від 10.04.2019, довіреності від 09.11.2018, клопотанні про приєднання до матеріалів справи документів в підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу від 23.04.2019, розрахунку суми гонорару (понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката від 23.04.2019, списку осіб попереджених про слухання справи без дати; експериментальні на 8 аркушах (а.с. 104-107).

Установленим судом фактам відповідають земельні та цивільно-правові відносини щодо недійсності правочинів, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу Конвенції і є частиною національного законодавства України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про оренду землі».

Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом, Цивільним кодексом, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду.

Відповідно до ст. 93 ЗК України орендодавцем земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі регулюються Законом.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громади і юридичних осіб здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки із орендарем (ст. 124 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України).

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до приписів ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

У відповідності до положень ст. 35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються в судовому порядку.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема п.8 визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З вищезазначеного вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону; додержання встановленої форми правочину; правоздатність сторін; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Статтею 18 цього Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації.

Статтею 34 Закону України «Про оренду землі» передбачено повернення орендодавцеві земельної ділянки на умовах, визначених договором у разі припинення або розірвання договору оренди землі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-118цс13 відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач у своїх доводах довела те, що вона не мала наміру на укладення 18 квітня 2015 року договору оренди належної їй земельної ділянки із відповідачем, що свідчить про те, що правочин вчинено всупереч частини 3 ст. 203 ЦК України, тобто вказане волевиявлення не відповідало її внутрішній волі.

Пунктами 1, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9 встановлено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів», Законом України від 6 жовтня 1998 року «Про оренду землі» та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На переконання суду, позивачем та її представником належними письмовими доказами доведено, що підпис в графі Орендодавець у договорі оренди землі б/н від 18 квітня 2015 року, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Прогрес», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, що підтверджується висновком експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 4765/4766/19-21 від 09 вересня 2019 року (а.с. 104-107), що, в свою чергу, дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 вільного волевиявлення на підписання договору оренди землі з відповідачем та на передачу належної їй земельної ділянки відповідачеві в оренду не мала.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як власник вищевказаної земельної ділянки, ОСОБА_1 має право та бажає самостійно вирішувати, як розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

Зважаючи на усе викладене, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що договором оренди землі між ОСОБА_1 та ТОВ «Прогрес» від 18 квітня 2015 року права та охоронювані законом інтереси позивача на вільне володіння та розпорядження своїм майном (земельною ділянкою), передбачені ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - порушені відповідачем і підлягають судовому захисту, а позов -задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачеві правова допомога надавалась адвокатом Чаленко Н.В., що підтверджується витягом з договору про надання правничої допомоги від 01 лютого 2019 року (а.с.13, 14), адвокатом Кострицею В.С., що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги та представництво від 02 квітня 2019 року (а.с. 26, 27).

Відповідно до квитанції адвоката № 03 від 05.02.2019 ОСОБА_1 сплачено адвокату Чаленко Н.В. за підготовку позовної заяви суму гонорару в розмірі 700 грн (а.с.15).

Відповідно до квитанції адвоката до прибуткового касового ордера Серія 02 БР № 448080 від 23.04.2019 та розрахунку суми гонорару (понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката від 23.04.2019, позивачем сплачено адвокату суму гонорару в розмірі 4000 грн за надані послуги (а.с. 64, 65). Відповідно до квитанції адвоката до прибуткового касового ордера Серія 02 БР № 448088 від 15.10.2019 та додаткового розрахунку суми гонорару (понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката від 15.10.2019, позивачем сплачено адвокату суму гонорару в розмірі 2200 грн за надані послуги (а.с.125, 126).

Отже, загальна сума, сплачена позивачем адвокатам за надані послуги, становить 6900 грн, які належить стягнути з відповідача.

Окрім того, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 768,40 грн (а.с.1) та за проведення експертизи в сумі 4710 грн (а.с.101, 123).

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд ,

в и р і ш и в:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі від 18 квітня 2015року, без номера, земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0088, загальною площею 1,7241 га, яка розташована на території Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (ЄРДПОУ- 03731721, свідоцтво платника ПДВ № 100191016, р/р НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Преміум» МФО 339555).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (ЄРДПОУ- 03731721, свідоцтво платника ПДВ № 100191016, р/р НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Преміум» МФО 339555) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок, витрати за надання правничої допомоги в сумі 6900 (шість тисяч дев`ятсот) гривень та витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 4710 (чотири тисячі сімсот десять ) гривень.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2019 року.

Суддя І.В. Войнаровський