КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2524/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року (суддя Осаулов А.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об'єднання «Мальва» про визнання дій незаконними, скасування наказу, нарахування та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та компенсації частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою,

встановила:

у квітні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним переведення його на неповний робочий тиждень на підставі наказу 5-ОД від 31 грудня 2014р., скасувати даний наказ, зобов'язати ПрАТ «ВО «Мальва» нарахувати заробітну плату згідно встановленого окладу 4 200грн за період з квітня 2015р. по травень 2016р. у розмірі 50 123грн 22коп., зобов'язати ПрАТ «ВО «Мальва» нарахувати єдиний соціальний внесок за зазначений період, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 50 123грн та компенсацію втрати частини заробітної плати згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та індексу зростання цін у сумі 12 724грн 05коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що під час розгляду Апеляційним судом міста Києва справи № 761/26669/16-ц відповідачем був наданий наказ 5-ОД від 31 грудня 2014р. про встановлення неповного робочого тижня на підприємстві з квітня 2015 року.

Позивач стверджував, що він не був ознайомлений з даним наказом та не був попереджений про майбутні зміни діючих умов оплати праці, згідно наказу йому в повному обсязі не нараховувалася заробітна плата за встановленим окладом 4 200грн за період з квітня 2015р. по травень 2016р., тому він має право на стягнення не нарахованої заробітної плати та компенсації відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року позов задоволено частково, визнано незаконним наказ № 5-ОД від 31 грудня 2014р. директора приватного акціонерного товариства «Виробниче об'єднання «Мальва» «Про встановлення неповного робочого тижня», у задоволенні інших позовних вимог відмовлено, вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, так як спірний наказ не містить його прізвища, а відтак не може бути законною

підставою для не нарахування йому заробітної плати у повному обсязі з квітня 2015 року по травень 2016 року.

Також позивач не погоджується із висновком суду про те, що питання стягнення заробітної плати за період з квітня 2015 року по травень 2016 року були вирішені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2017 року та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2018 року, так як вважає, що питання нарахування та стягнення заробітної плати за зазначений період є похідним від вирішення питання щодо наказу № 5-ОД від 31 грудня 2014р., про існування якого йому стало відомо лише 15 березня 2018р.

Крім того, позивач зазначає про невідповідність резолютивної та мотивувальної частин рішення суду в частині відмови в скасуванні наказу.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу у визначений строк не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 2 січня 2002р. позивач працював на посаді заступника директора з економіки та виробництва ЗАТ «Мальва». З 28 квітня 2011р. ЗАТ «Мальва» перереєстроване у ПрАТ «ВО «Мальва».

Наказом № 5-ОД від 31 грудня 2014р. у ПрАТ «ВО «Мальва» у зв'язку із складним фінансовим становищем з 1 квітня 2015р. встановлено режим неповного робочого тижня із визначенням одного робочого дня на тиждень - п'ятниці (с.с.8).

Наказом № 5-к від 1 червня 2016р. ОСОБА_2 звільнено з посади заступника директора з економіки та виробництва за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що переведення позивача на неповний робочий тиждень відбулося із порушенням встановленого законом порядку, проте вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини заробітку вже були вирішені судами, а тому повторному розгляду не підлягають.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

З тексту спірного наказу вбачається, що неповний робочий тиждень на підприємстві встановлювався не у зв'язку із заявою позивача, а у зв'язку з виробничою необхідністю, в тому числі складним фінансовим становищем, відсутністю попиту на продукцію та послуги підприємства, що регулюється ч. 3 ст. 32 КЗпП України, тому підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 56 КЗпП України не встановлено.

Посилання у спірному наказі на ст. 56 КЗпП України суперечить його змісту про встановлення неповного робочого тижня для всього підприємства, а не тільки для позивача, тому не може бути визначальним при розгляді даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять обґрунтування незаконності рішення суду в частині задоволення позовних вимог, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що у мотивувальній частині судового рішення суд зазначив про те, що спірний наказ підлягає скасуванню, а у мотивувальній частині зазначив про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки до компетенції суду віднесено вирішення питання про правомірність або неправомірність спірного наказу. Однак, суд не компетентний приймати рішення про скасування наказу.

Суд першої інстанції правильно послався на роз'яснення, надані у п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно яких якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Позивач звільнений з роботи, а відтак роботодавця суд не міг зобов'язати поновити попередні умови праці позивача.

Твердження у апеляційній скарзі, що нарахування заробітної плати за період з квітня 2015 року по травень 2016 року є похідним від вирішення питання правомірності наказу № 5-ОД від 31 грудня 2014р., колегія суддів вважає безпідставним.

Як вже зазначалося у постанові Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2018 року при розгляді позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об'єднання «Мальва» про визнання дій незаконними, скасування наказів, зобов'язання нарахування заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та їх стягнення, питання про стягнення заробітної плати позивача за період з квітня 2015 року та травень 2016 року було предметом судового розгляду і стосовного нього 25 серпня 2017 року ухвалено судове рішення Шевченківським районним судом м. Києва (справа 761/39354/16-ц).

Вказане рішення суду набрало законної сили, ним встановлено, що на час звільнення позивача йому не була виплачена заробітна плата з січня 2014р. по травень 2016р., суд визначив її розмір, суд стягнув з відповідача 60 194грн. 41коп. заборгованості, з чим позивач погодився.

Також було встановлено, що судом перевірялась правомірність нарахування заробітної плати та її розмір, позивачем не оспорювався розмір нарахованої заробітної плати та наказ про переведення на неповний робочий тиждень, не висловлював він своїх заперечень і проти дійсності наданих відповідачем табелів обліку використання робочого часу за вказаний період.

З огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення, після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть заявляти в суді тотожний позов, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для повторного розгляду позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з квітня 2015р. по травень 2016р. не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк