РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2019 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

за участі: секретаря Буга Р.М.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:виконавчий комітет Станіславчицької сільської ради про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем,

ВСТАНОВИВ:

06 серпня 2018 року позивач звернувся в суд з цим позовом, в якому просив визнати за ним, право на приватизацію земельної ділянки площею 0,3000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 без погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Стислий виклад позицій позивача та заперечень відповідача.

Підставами звернення до суду з позовом стало те, що рішенням Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області йому було надано земельну ділянку площею 0,20 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Побудувавши будинок він 18.04.1991 року згідно рішення Жмеринської районної ради отримав свідоцтво про право особистої власності на вищевказаний житловий будинок. На початку 2014 року він відповідно до рішення Станіславчицької сільської ради від 16.05.1996 почав виготовляти документи для приватизації вказаної земельної ділянки наданої йому у користування. Проте відповідач безпідставно відмовляється погоджувати межі його земельної ділянки та поставити свій підпис на описі меж. Відмова відповідача погодити межі земельної ділянки та неможливість усунути вказане порушення в поза судовому порядку порушує його право на приватизацію земельної ділянки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених вище та просив задовольнити, додатково вказав, що відповідач безпідставно відмовляється погодити межі його земельної ділянки по причині того, що його план забудови не співпадав з оформленими документами на земельну ділянку відповідача. На додаткове запитання головуючого в судовому засіданні повідомив, що до сільської ради щодо затвердження його технічної документації не звертався, відповідного рішення щодо відмови в затвердженні його технічної документації без підпису відповідача не має.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав повністю та просив відмовити в їх задоволенні, вказав, що спір між ними виник через один межовий знак, який позивач під час його відрядження самовільно викопав та переніс до сараю.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, вказав, що на час виникнення у відповідача права власності на належну йому земельну ділянку, а саме в 2003 році, межові знаки вже були встановлені та відповідно погоджені із суміжним землекористувачем позивачем по справі ОСОБА_1, проте з часом позивач самовільно змінив положення одного з межових знаків в результаті чого відбулось накладення меж одна на одну. Вказав також, що на його думку позивачем вибрано не вірний спосіб захисту своїх прав.

Представник третьої особи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився.

Суд, за погодженням зі сторонами, на підставі ст. 223 ЦПК України вирішив розгляд справи проводити у відсутність третьої особи.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає.

Процесуальні дії, заяви та клопотання.

06.09.2018 ухвалою судді відкрито провадження в даній справі. Справа призначена до підготовчого засідання з повідомленням (викликом) сторін на 31.10.2018. У зв'язку з перебуванням головуючого судді у відпустці справа знята з розгляду та призначена до підготовчого розгляду на 07.12.2018. 07.12.2018 підготовче засідання закрито, справа призначена до розгляду по суті з повідомленням (викликом) учасників справи на 09.01.2019.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Згідно копії свідоцтва НОМЕР_2 на забудову індивідуальної садиби в АДРЕСА_3 земельна ділянка загально площею 0,20 га на підставі рішення Станіславчицької сільської ради № 41 від 08.12.1976 відведена під забудову ОСОБА_1 (а.с.9,9, 10 зворот).

Відповідно до копії свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 18.04.1991, жилий будинок по АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_1 (а.с.12, 12 зворот).

В матеріалах справи наявна технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1, з якої вбачається, що суміжними землевласниками (землекористувачами) земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1, загальною площею 0,3000 га є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 На схемі зовнішніх меж земельної ділянки відсутні погодження суміжного землекористувача ОСОБА_2 (а.с.13-39, 40).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.04.2003 посвідченого державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори Мельничук А.Л., спадкоємцем майна померлої ОСОБА_7 є ОСОБА_2, спадкове майно складається з житлового будинку з господарчими будівлями, розташованого в АДРЕСА_2 та розташованого на присадибній ділянці, що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва № 64 про право власності на житловий будинок (а.с.57), що також підтверджується копіями державних актів на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 відповідно до яких власником земельних ділянок в АДРЕСА_2 площею 0,592 га та 0,2500 га являється ОСОБА_2 (а.с.58-59).

Відповідно до копії технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_2 являється ОСОБА_2 (а.с.60-63).

Як вбачається з акта від 07.06.2012 комісія рекомендувала ОСОБА_2 звернутись до організації, яка має ліцензію (дозвіл) та внести межові знаки в натурі (на місцевості) згідно державних актів та надати змогу ОСОБА_1 приватизувати його земельну ділянку (а.с.64).

Згідно додатку до акту від 02.06.2018 проведено заміри між будівлею (сарай) ОСОБА_2 та будівлею (гараж) ОСОБА_1 комісією було встановлено, що відстань між даними господарськими будівлями складає 2,55 м (а.с.65).

Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НОМЕР_5 та НОМЕР_6 від 24.09.2018 за ОСОБА_2 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки зареєстровано земельні ділянки кадастровий номер НОМЕР_7 та кадастровий номер НОМЕР_8 в АДРЕСА_2 (а.с.66-71).

20.09.2018 ОСОБА_8 звернувся до ФОП ОСОБА_9 щодо виконання землевпорядних робіт по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розташована за адресою: АДРЕСА_2. Були визначені межі земельних ділянок належних ОСОБА_8 із сусідами ОСОБА_9 та ОСОБА_1 і встановлено межові знаки, про що були складені акти визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання (а.с.72-90).

Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом.

Докази відхилені судом та мотиви їх відхилення.

Суд не приймає в якості доказу заяву ОСОБА_2 адресованого ДІМ Жмеринського РВ УМВС та висновок ДІМ Жмеринського РВ УМВС за результати звернення, адже дані докази не містять інформацію щодо предмета доказування (а.с.91-93).

До вказаних правовідносин застосовуються норми права визначені Цивільним кодексом України, Земельним Кодексом України, Законом України «Про землеустрій».

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає перелік способів захисту порушених прав та інтересів у суді.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що усунення перешкод у реалізації права на приватизацію земельної ділянки шляхом визнання неправомірної відмови від підпису під актом як спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено.

Згідно частини третьої статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Аналогічна норма передбачена як статтею 55 Закону України «Про землеустрій».

З аналізу даного законодавства слідує, те, що непогодження відповідачем меж земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

Крім того, чинне законодавство України не передбачає обов'язку землекористувача надавати згоду на погодження меж суміжних земельних ділянок.

У цьому випадку відмова відповідача у наданні згоди позивачу на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача може мати для позивача негативні наслідки, однак це не може розцінюватись як зловживання відповідачем своїми правами, або як порушення прав позивача, так як така відмова є формою реалізації відповідачем свого права.

Із пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", вбачається, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Суд оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх досліджені приходить висновку, що позивачем обрано не правильний спосіб захисту своїх прав, такий спосіб захисту не узгоджується із способами захисту, визначеними у статті 152 ЗК України, у тому позов не підлягає задовленню.

Визнання судом неправомірною відмови відповідача від підпису під актом погодження меж спірної земельної ділянки не поновить порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, в обраний ним спосіб.

До повноважень органу місцевого самоврядування належить прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, а не погодження меж земельної ділянки у разі відмови у такому погодженні суміжними власниками землі і землекористувачами. При цьому непідписання чи відмова у підписанні вказаних документів іншою особою не є підставою для відмови у затвердженні технічної документації уповноваженим органом.

Така позиція суду узгоджується із правовим висновком викладеним у Постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 545/1148/17. Аналогічні висновки зроблені цим судом у постановах від 10.10.2018 справа № 738/1885/16-ц, від 24.10.2018 справа № 463/5546/15-ц.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Як вбачається із положень ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір судових витрат на оплату послуг повинен бути співмірним наданим послугам.

Розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 ЦК України.

На підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката, відповідачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера та акт з детальним описом робіт (наданих послуг) від 09.01.2019 на суму 3200 грн. (а.с.103-104).

З врахуванням відмови в задоволенні позову та співмірністю заявлених витрат на правничу допомогу наданим послугам, вони підлягають стягненню з відповідача у заявленій сумі на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 11, 12, 13, 43, 76-80, 81, 141, 211, 223, 259, 263-265 ЦПК України, Суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Станіславчицької сільської ради про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3200 (три тисячі двісті) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1,РНОКППНОМЕР_9, ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1), виконавчий комітет Станіславчицької сільської ради (місцезнаходження:вул. Центральна, 4 с. Станіславчик Жмеринського району Вінницької області,).

Суддя: А.М. Заярний

Дата складання повного судового рішення 17.01.2019