ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1116/19 Справа № 205/791/18 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, мотивуючи тим, що їй, відповідачу ОСОБА_3 та третій особі ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 11 березня 2014 року на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, загальною площею 46,1 кв.м, відповідно по 1/3 частині кожному.

Вказувала, що для оформлення договору дарування, проведення ремонту у квартирі та для утримання квартири в цілому їй довелося оформити два кредитні договори на своє ім'я та фактично вони мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири.

Зазначала, що починаючи з 2014 року лише вона несла витрати на квартиру, здійснила у ній ремонт, замінила вхідні двері та вікна, сплачувала житлово-комунальні послуги.

Посилаючись на те, що сума грошових коштів, витрачених нею в рахунок договору дарування квартири, становить 299.710 грн.85 коп., з яких ремонт 22.247 грн.26 коп., житлово-комунальні послуги 51.463 грн.85 коп. та 226.000 грн. переданих за розпискою в рахунок договору дарування, а жодних претензій до співвласниці 1/3 частини квартири ОСОБА_4 вона немає, оскільки остання виїхала за кордон, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 115.609 грн.67 коп., понесених нею витрат по сплаті за договором дарування квартири, оплаті комунальних послуг та утримання квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_3 понесені грошові витрати по оплаті комунальних послуг у розмірі 12.136 грн.78 коп. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване рішення лише в частині відмови у задоволенні позову та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що її позовні вимоги обґрунтовані та доведені належними та допустимими доказами, вона понесла відповіді витрати а відповідач як співвласник 1/3 частини квартири повинен відшкодувати їх.

20 вересня 2018 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначаючи, що кредитні кошти позивачем отримувались виключно на свої особисті потреби, жодного іншого договору, окрім договору дарування, сторони укладати не мали наміру, а ремонті роботи у квартирі виконував він.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що сторонам по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 11 березня 2014 року на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, загальною площею 46,1 кв.м.

Кожному із співвласників належить по 1/3 частки зазначеної квартири.

Право спільної часткової власності вказаних осіб зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 18802167 від 11 березня 2014 року (а.с.8-11).

Сторони по справі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування за своєю правовою природою є безоплатним та взяв до уваги лише фактично понесені витрати на утримання квартири саме стороною позивача, які підтверджується за допомогою належних та допустимих доказів по справі у вигляді відповідних платіжних документів із зазначенням реквізитів саме позивача, як платника.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Приписами ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У ст.719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування, зокрема договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Матеріалами справи підтверджується факт укладання 11 березня 2014 року саме договору дарування квартири (а.с.8-9) та реєстрація права власності на квартиру саме на підставі цього договору дарування (а.с.10-11).

Розписка (а.с.33) не може бути прийнята до уваги та слугувати підставою для стягнення з відповідача 1/3 частини від суми 266.000 грн., оскільки вказана розписка може бути лише підставою для визнання договору дарування недійсним.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що в тексті розписки зазначено, що 266.000 грн. отримані саме від відповідача ОСОБА_3

Доводи стосовно того, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу спірної квартири не можуть слугувати підставою для задоволення позову та стягнення з відповідача грошових коштів.

Попередній договір купівлі-продажу (а.с. 34) також не може бути прийнятий до уваги та слугувати підставою для стягнення з відповідача 1/3 частини грошових коштів, оскільки частиною першою ст.635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

У майбутньому сторони жодного договору купівлі-продажу не укладали.

Також колегія суддів наголошує на тому, що кредитний договір №GP-6066246 укладено 17 лютого 2014 року, а кредитний договір №R1B 19 лютого 2014 року, тобто до укладання договору дарування квартири, а тому підстави вважати, що грошові кошти отримані позивачем за цими договорами були витрачені на ремонт у квартирі відсутні.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою та другою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, витрачених позивачем на ремонт квартири, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов до правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту погодження (договору) з відповідачем, які саме роботи з ремонту квартири, що перебуває у спільній власності, необхідно провести, що унеможливлює визначення, які саме витрати позивача на збереження спільного майна були необхідними, розумними та обґрунтованими, доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.