Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 156/169/16-ц

провадження № 61-23407св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його адвокатом ОСОБА_6, на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 12 січня 2017 року у складі судді Нєвєрова І. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 03 травня 2017 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 1980 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 28 травня 2014 року розірвано рішенням Іваничівського районного суду Волинської області.

Після одруження вони проживали в будинку батьків відповідача, що знаходиться в селі Будятичі, потім орендували квартиру в селищі Іваничі, а далі протягом одного року проживали в її матері в селі Мишів Іваничівського району. Після цього, батько відповідача запропонував їм добудувати будинок на АДРЕСА_1 оскільки ними було споруджено лише цегляну коробку для будинку та накрито дах. У 1983 році за спільні кошти вона з відповідачем встановили вікна, двері, поштукатурили стіни та стелю. Будинок складався з п'яти кімнат, комори та веранди. Вже проживаючи в будинку, продовжували ремонтні роботи. У 1987-1988 роках побудували льох та курник, в 1990-1992 роках веранду та літню кухню, яка складається з однієї жилої кімнати, кухні та ванни. У 2001 році ними було встановлено огорожу навколо будинку та поставлено ворота. У 2013 році замінили 13 вікон на нові пластикові, також поставили нові вхідні двері. Крім того, в будинок було проведено газ, водопровід, каналізацію та опалення. За роки спільного проживання, крім декретних відпусток, вона завжди була забезпечена роботою, не перебувала в матеріальній залежності від чоловіка. Під час щорічних відпусток, неодноразово їздила на заробітки за кордон. У спірному будинку вона зареєстрована з 1988 року. 11 жовтня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Старолішнянської сільської ради від 08 вересня 2004 року № 54 на ім'я ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на спірний будинок. Крім того, за період подружнього життя ними було набуто меблі, побутову техніку та інше рухоме майно, а також для ведення господарства придбавалася домашня худоба.

Відповідач у добровільному порядку відмовляється провести поділ майна, а тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння, провівши його поділ в натурі із виділенням їй приміщень згідно схеми № 2 висновку експерта № 27 від 12 липня 2016 року, зобов'язати КП «Волинське бюро технічної інвентаризації» виготовити технічний паспорт на її ім'я, провести поділ іншого спільного майна зі стягненням на її користь грошової компенсації, а також відшкодувати судові витрати.

Рішенням Іваничівського районного суду від 12 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 03 травня 2017 року, позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1

Проведено поділ в натурі цього будинковолодіння та виділено у власність в натурі ОСОБА_4 приміщення (нумерація приміщень згідно з технічним паспортом):

1-1 веранда площею 7,5 кв. м,

1-2 коридор площею 5,6 кв. м,

1-3 жила кімната площею 11,2 кв. м,

1-7 жила кімната площею 11,6 кв. м,

1-8 кладова площею 8,2 кв. м,

1-9 ванна площею 2,2 кв. м,

1-10 кухня площею 10,5 кв. м,

1-11 жила кімната площею 11,8 кв. м, а разом площею 68,6 кв. м, вартістю 145 149,00 грн, що більше ідеальної частки у житловому будинку в одиницях площі на 2,95 кв. м, але менше ідеальної частки у житловому будинку в одиницях вартості на 3 630,00 грн, з урахуванням надвірних будівель та споруд:

- 1/2 хлів «Б-1»,

- хлів-прибудова «Е»,

- вбиральня «Ж»,

- 1/2 огорожа «1», разом вартістю 48 939,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 різницю між вартістю ідеальної частки та вартістю частки, виділеної ОСОБА_4. у розмірі 4 779,5 грн.

Зобов'язано ОСОБА_4 провести перепланування (будівельно-технічні роботи) у житловому будинку та господарських спорудах (нумерація приміщень згідно технічного паспорта):

- влаштувати вхідний дверний проріз у приміщення 1-8;

- влаштувати вхідний дверний проріз у приміщення 1-4;

- ліквідувати дверний проріз між приміщеннями 1-3 та 1-4, 1-3 та 1-5, вхідний дверний проріз у приміщення 1-1;

- розділити перегородкою приміщення 1-4, влаштувавши коридор, санвузол;

- розділити перегородкою приміщення 1-5, влаштувавши кухню, житлову кімнату;

- влаштувати дверний проріз між приміщеннями 1-7 та 1-8;

- реконструювати приміщення 1-2 під санвузол;

розділити по ширині навпіл перегородкою хлів «Б-1».

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 9 474,67 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що набутий сторонами у період шлюбу та ведення спільного господарства спірний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, позивач має право власності на 1/2 його частину; поділ між сторонами в натурі будинку необхідно провести, виходячи з правил рівності часток подружжя у спільному майні та відповідно до варіанту поділу згідно схеми № 2 висновку експерта № 27 судової інженерно-технічної експертизи від 12 липня 2016 року. В іншій частині позовні вимоги є недоведеними.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, адвокат ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, посилаючись на норми статті 60 СК України, не врахували, що спірний будинок побудований батьками відповідача, на земельній ділянці, яка була виділена для будівництва житлового будинку його матері - ОСОБА_7 у 1975 році, тому не є спільним сумісним майном подружжя. За час спільного подружнього життя сторонами у будинку було проведено лише косметичний ремонт. Суд першої інстанції провів поділ будинку, не перевіривши, чи є технічна можливість влаштування в розділеному на дві частини будинку комунікацій і проведення інженерних мереж, та при відсутності висновків органів архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій про допустимість переобладнань, зазначених у висновку експерта від 12 липня 2016 року. Апеляційним судом було безпідставно відхилено клопотання про проведення повторної будівельно-технічної експертизи.

Крім того, в провадженні Іваничівського районного суду Волинської області перебуває справа № 156/1186/14-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 Під час розгляду зазначеної справи можуть бути встановлені обставини, що мають преюдиційне значення для справи, що переглядається, проте судами не було зупинено провадження до розгляду справи № 156/1186/14-ц.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначала, що ОСОБА_8 є племінницею відповідача, та звернулася до Іваничівського районного суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 відразу після звернення її до суду з цим позовом, з метою позбавлення її права на частину будинку. Крім того, апеляційний суд правомірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної будівельно-технічної експертизи, оскільки відповідач неодноразово не допускав експерта до житлового будинку для проведення експертизи. Доводи касаційної скарги є безпідставними. Судові рішення постановлені на підставі належно оцінених доказів, є законними і обґрунтованими.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 1980 року, який згідно з рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 28 травня 2014 року розірвано (а.с. 9).

На підставі рішення виконавчого комітету Старолішнянської сільської ради Іваничівськорго району від 08 вересня 2004 року ОСОБА_5 11 жовтня 2004 року виданосвідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1

Згоди щодо поділу зазначеного будинку та всього іншого рухомого майна сторонами не досягнуто.

Відповідно до статті 22 КпШС України (чинного на момент набуття спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилаючись на наведені норми матеріального та, надавши відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року оцінку даним сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний будинок побудований сторонами у період їх перебування у шлюбі, а ОСОБА_5 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно було побудоване його батьками, визнав спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до висновку експерта № 27 судової інженерно-технічної експертизи від 12 липня 2016 року поділ будинку, що розташований в АДРЕСА_1, враховуючи ідеальні частки співвласників по 1/2 є технічно можливим; експертом запропоновано 2 варіанти поділу будинку.

Суди, урахувавши наведені обставини, дійшли висновку, що поділ будинку слід провести відповідно до другого варіанту, врахувавши, що різниця між вартістю ідеальної частки та вартістю частки, виділеної позивачу, згідно висновку становить 4 779,5 грн, тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, експертом встановлено, що в житловому будинку та господарських спорудах необхідно провести перепланування (будівельно-технічні роботи).

Можливість проведення перепланування підтверджується листами Іваничівського районного сектору Управління ДСНС у Волинській області (а. с. 118), Іваничівської філії ПАТ «Волиньобленерго» (а. с. 119), Нововолинського відділення ПАТ «Волиньгаз» (а. с. 120), рішенням Старолішнянської сільської ради від 09 листопада 2016 року № 40 (а. с. 121).

Таким чином, доводи касаційної скарги, що судами не перевірено технічної можливості влаштування в розділеному на дві частини будинку комунікацій і проведення інженерних мереж, є безпідставними.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено, тому касаційному перегляду не підлягає.

Доводи касаційної скарги, що судом першої інстанції не зупинено провадження у справі до розгляду справи № 156/1186/14-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки за результатом розгляду зазначеної справи рішенням Апеляційного суду Волинської області від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 17 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено (а. с. 165-166).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин судові рішення відповідають вимогам статей 212-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його адвокатом ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 12 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 03 травня 2017 року у частині задоволення позовних вимог про визнання права власності та поділ будинку залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик