Справа № 456/1312/18 Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2160/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 серпня 2018 року в складі судді Яніва Н.М. в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

В квітні 2018 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Укргазвидобування» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просив зобов»язати відповідача повернути ОСОБА_3 трудову книжку шляхом надіслання на адресу м. Стрий вул. Вокзальна, 138/3, стягнути з ПАТ «Укргазвидобування» на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 171987,72 грн.

Вимоги обґрунтовував тим, що 08.11.2005 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду начальника Стрийського цеху торгівлі і громадського харчування відділення громадського харчування і торгівлі бурового управління «Укрбургаз» дочірньої компанії «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» (далі Укрбургаз). Наказом № 163-к від 23.06.2016 року ОСОБА_3 звільнений з роботи на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України. При звільненні відповідач не видав ОСОБА_3 трудову книжку. 27.02.2018 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про повернення трудової книжки через Стрийський цех торгівлі і громадського харчування або надіслання такої на адресу його проживання. Листом від 07.03.2018 року за № 08.01-224 ОСОБА_3 письмово повідомлено про звільнення з роботи, а також роз»яснено, що трудову книжку він може отримати по місцю знаходження відповідача в с. Наталине, вул. Промислова 9а, Красноградського району Харківської області. ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи та має постійні проблеми зі здоров»ям, тому не може з»явитись у відділ кадрів за вищевказаною адресою. Через невидачу трудової книжки з вини відповідача позивач не має змоги влаштуватись на роботу, або хоча б стати на облік у центр зайнятості, як безробітний. Враховуючи заробітну плату за квітень-травень 2016 року, середньоденний заробіток становить 384,76 грн. На день пред»явлення позову до суду він перебуває у вимушеному прогулі з 23.06.2106 року по 02.04.2018 року, всього 447 днів, тому відповідач зобов»язаний виплатити на користь позивача середню заробітну плату в сумі 171987,72 грн., а також понесені ним судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобуванння» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_4, покликається на неповне з»ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі покликаючись на хронологію подій з часу прийняття позивача ОСОБА_3 на роботу 08.11.2005 року та звільнення його 23.06.2016 року на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України, отримання повідомлення від 07.03.2018 року про звільнення та роз»яснення про можливість отримання трудової книжки за відповідною адресою у Харківській області, якому передували адвокатський запит від 30.11.2017 року та вимога позивача від 27.02.2018 року, вважає, що дії відповідача можна розцінювати, як ухилення від видачі позивачу трудової книжки.

Звертає увагу на те, що з»явитись у відділ кадрів відділення позивач не має змоги у звязку зі станом здоров»я та матеріальними витратами на проїзд, при цьому інші працівники, які працювали у Стрийському цеху торгівлі і громадського харчування, після звільнення трудові книжки отримували у Стрийському цеху.

Через невидачу трудової книжки з вини відповідача позивач не має змоги влаштуватися на роботу чи стати на облік у центрі зайнятості як безробітній, відтак позбавлений будь-яких засобів для власного існування та забезпечення сім»ї.

Стверджує, що на день звільнення трудова книжка позивача знаходилась в Стрийському цеху і тільки згодом була скерована за адресою 63343, Харківська обл., Красноградський район, с. Наталине, вул. Промислова, 9-а.

Вважає, що саме відповідач має довести правомірність своїх дій та те, що ОСОБА_3 ухилявся від отримання трудової книжки у Стрийському цеху.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 80), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що відповідач надав належні та допустимі докази того, що ним здійснені всі заходи для своєчасного отримання позивачем трудової книжки, а саме відразу після звільнення повідомлено про необхідність з»явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки, а в подальшому на першу вимогу надіслано трудову книжку поштою на адресу, вказану працівником, однак позивач ОСОБА_3 лист не отримав (не з вини відповідача) і такий повернувся на адресу відправника «за закінченням встановленого терміну зберігання», що свідчить про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім цього, суд звернув увагу, що на час розгляду справи судом позивач ОСОБА_3 трудову книжку отримав, відтак підстави для задоволення вимоги про зобов»язання відповідача надіслати на адресу позивача трудову книжку відсутні.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Укргазвидобування», працював начальником Стрийського цеху торгівлі і громадського харчування відділення громадського харчування і торгівлі бурового управління «Укрбургаз» дочірньої компанії «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Згідно Наказу № 163-к від 23.06.2016 року позивач ОСОБА_3 був звільнений з роботи на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП за появу на робочому місці в стані алкогольного сп»яніння (а.с. 8).

Бухгалтерію зобовязано виплатити ОСОБА_3 компенсацію за 177 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Підставою звільнення був висновок медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, виданий Стрийською центральною районною лікарнею, згода профкому (протокол № 15 від 23.06.2016 року), акт відсторонення від виконання службових обовязків начальника СЦТ і ГХ ОСОБА_3 (а.с. 8).

З наказу слідує, що ОСОБА_3 відмовився від дачі пояснення по факту перебування на робочому місці в стані спяніння.

На момент звільнення відповідач провів остаточний розрахунок з ОСОБА_3 шляхом перерахування коштів на картковий рахунок останнього, що позивач не заперечує.

Звертаючись з позовними вимогами сторона позивача такі зводила до того, що ОСОБА_3, в порушення вимог закону, не видано трудову книжку, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання видати таку.

Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (ст. 48 КЗпП України).

Системний аналіз ст.ст. 47, 116, ч. 4 ст. 235 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 1996 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє прийти висновку, що затримка видачі трудової книжки працівникові є підставою для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо така допущена з вини власника або уповноваженого ним органу.

Обов'язок щодо вручення трудової книжки покладений на роботодавця. Так, в разі відмови працівника отримати трудову книжку роботодавцю необхідно вжити заходів щодо вручення її працівникові, зокрема відправити йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки (Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58).

Листом № 08.01-485 від 24.06.2016 року, який ОСОБА_3 отримав 30.06.2016 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, адміністрація Укрбургаз повідомила ОСОБА_3, що він звільнений з роботи 23.06.2016 року за появу на роботі в нетверезому стані, запропоновано з»явитись у відділ кадрів відділення для отримання трудової книжки (а.с. 27).

ОСОБА_3 на підприємство для отримання трудової книжки не звертався, що вбачається із позовних вимог та доводів апеляційної скарги, такі обставини останнім не заперечується.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що роботодавець, зважаючи на те, що в день звільнення ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці, свій обов»язок виконав та належним чином повідомив працівника про звільнення та про необхідність з»явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки.

27.02.2018 року ОСОБА_3 надіслав заяву на адресу відділення БУ «Укрбургаз» про повернення йому трудової книжки через Стрийський цех торгівлі і громадського харчування, або шляхом надіслання за адресою його проживання (а.с. 11, 28, 29).

Відповідно до п. 4.2 вищевказаної Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Зважаючи на те, що із заявою про надіслання трудової книжки ОСОБА_3 звернувся 27.02.2018 року, яка отримана підприємством 06.03.2018 року, підприємство 12.03.2018 року направило ОСОБА_3 на адресу, вказану ним у заяві, трудову книжку та наказ про звільнення.

Разом з цим, конверт із вмістом (трудовою книжкою та копією наказу про звільнення) повернувся на адресу відправника «за закінченням встановленого терміну зберігання», тобто ОСОБА_3 його не отримав (а.с. 30, 31).

З врахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач надав належні та допустимі докази проведення всіх заходів для своєчасного отримання позивачем трудової книжки, оскільки після звільнення повідомлив про необхідність з»явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки, а в подальшому на першу вимогу надіслав трудову книжку поштою на адресу, вказану працівником.

В свою чергу, суд першої інстанції встановив, що на час розгляду справи районним судом позивач ОСОБА_3 трудову книжку отримав, тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що підстави для задоволення вимоги про зобов»язання відповідача надіслати на адресу позивача трудову книжку, відсутні.

Таким чином, вина відповідача з приводу затримки у видачі трудової книжки позивачу ОСОБА_3 не встановлена, відтак вимога про стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_3 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, що передбачено ч. 5 ст. 235 КЗпП України, до задоволення не підлягає та свідчить про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 серпня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_5