ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8244/19 Справа № 185/4546/17 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , який дії в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про виселення (т. 1 а.с. 2-4), який в подальшому уточнив (т. 1 а.с. 181-186).

В обгрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, посилається на те, що його матері на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.01.1993 року Павлоградським відділом по обліку та розподілу житлової площі, належала квартира АДРЕСА_1 . З 2008 року він проживав разом з матір`ю в Росії. Вищевказаною квартирою його мати не користувалась, тому домовилась з ОСОБА_1 та його сім`єю (цивільний шлюб з ОСОБА_5 ) про їх тимчасове проживання в вищевказаній квартирі до першої вимоги її звільнення. Проживання в вищевказаній квартирі було безкоштовним, за умови сплати комунальних платежів (квартплати, плати за газ, опалення, електроенергію та воду). ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивача - ОСОБА_6 померла. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла вищевказана квартира. Спадкоємцем за заповітом та першої черги за законом є позивач, інших спадкоємців немає. У передбачений шестимісячний строк позивач прийняв спадщину. Після смерті матері ОСОБА_4 домовився з ОСОБА_1 , що і надалі відповідачі будуть проживати в даній квартирі до першої вимоги позивача на таких самих підставах. ОСОБА_1 запропонував свою допомогу у питанні оформлення спадщини, а саме вищевказаної квартири, оскільки позивач мешкає в Росії. Позивач надав ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність для представлення інтересів в будь-яких органах з питань оформлення спадкового майна. Переслав оригінали документів на квартиру, кошти необхідні для оформлення спадщини у сумі 2670 дол. США. Наприкінці 2016 року ОСОБА_1 перестав виходити на зв`язок. Надалі позивач звернувся до своєї сестри ОСОБА_7 , з проханням дізнатися що відбувається. Зі слів сестри, відповідачі проживають в вищевказаній квартирі, але комунальні платежі не сплачують, в зв`язку з чим утворилась заборгованість. Документи для оформлення спадщини в нотаріальну контору надані не в повному обсязі, спадщина до цього часу не оформлена. ОСОБА_1 сестру до квартири не впускає, ображає, на вимоги пустити працівників БТІ для складання технічної документації не відкрив двері. Дільничному інспектору поліції ОСОБА_1 повідомив, що оригінали документів знаходяться в нотаріальній конторі, але насправді їх там немає. ОСОБА_1 витратив всі кошти, які позивач перераховував для оформлення спадщини, допустив заборгованість за комунальними платежами, з квартири добровільно не виселяється. Позивач має намір розпорядитися квартирою, але фактично там проживають люди, які не зареєстровані, договір найму житла не укладався, право користування за відповідачами відсутнє. Факт проживання відповідачів з їх неповнолітніми дітьми підтверджується висновком Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24.03.2017 року та поясненнями самого ОСОБА_1 від 23.03.2017 року, заявами про скасування заочного рішення. Відповідно до довідки ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області відповідач ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , неповнолітні діти зареєстровані разом з нею. Отже діти мають зареєстроване місце постійного проживання, жодних правових підстав проживання відповідачів з дітьми в спірній квартирі немає, тому у разі виселення житлові права дітей порушені не будуть.

Просив суд зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належною йому квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 разом з їх неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 67-68).

У квітні 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулись із заявою про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 87-89, 105-111).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року вказані вище заяви було задоволено, скасовано заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с. 165-167).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_5 разом з їх неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т. 2 а.с. 38-41).

ОСОБА_1 , який дії в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з вищевказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи та допущено порушення норм процесуального права /а.с. 45-46/.

ОСОБА_4 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який дії в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі та їх неповнолітні діти не є членами сім`ї позивача та його матері (власників спірного житла), жодних доказів законного вселення в спірну квартиру відповідачів та їх неповнолітніх дітей, законних підстав проживання в ній, наявності права власності чи права користування спірною квартирою відповідачами не надано. Відповідачі мають адреси реєстрації місця проживання, також діти мають адресу реєстрації місця проживання разом з матір`ю, тому житлові права дітей та відповідачів в разі їх виселення не будуть порушені. В свою чергу проживання відповідачів в спірній квартирі без жодних правових підстав, та не допуск власника та його представника до майна власника порушує право власності позивача, гарантовані Конституції України та чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно довідки БТІ від 20.04.2017 року, матері позивача - ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.01.1993 року Павлоградським відділом по обліку та розподілу житлової площі, належала квартира АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла вищевказана квартира. Спадкоємцем за заповітом є позивач, інших спадкоємців немає. У передбачений шестимісячний строк позивач прийняв спадщину, згідно заяви від 01.07.2015 року ОСОБА_4 серії 39 АА 1019602 , постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що підтверджується копією спадкової справи № 619/2015.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно № 161260285 від 27.03.2019 право власності на квартиру АДРЕСА_1 20.03.2019 зареєстровано за позивачем ОСОБА_4 на підставі рішення суду № 185/7902/18 від 17.01.2019 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_6 .

Відповідно до обставин викладених в позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом з їх дітьми проживають в вищезазначеній квартирі за домовленістю ОСОБА_6 , після її смерті за згодою спадкоємця - ОСОБА_4 , що підтверджується висновком Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24.03.2017 року та поясненням ОСОБА_1 від 23.03.2017 року, заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 10.04.2018.

Відповідно до копії повідомлення, позивач надав ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність для представлення інтересів в будь-яких органах з питань оформлення спадкового майна за № 3-1017, бланк серії 39АА №1019715, яка 07.04.2017 року була скасована.

Відповідно до заяв про перерахування грошових коштів від 04.05.2016 року, від 26.08.2015 року, від 17.12.2015 року, від 26.06.2015 року. ОСОБА_4 надіслав гроші ОСОБА_1 у сумі 2670 дол. США.

Стаття 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а відповідно до ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ст. 391 ЦК України.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України гарантується, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним,систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного суду України в п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім цього, із змісту ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 грудня 2015 року в справі № 6-9022св15, випливає, що відповідно ст. 116 ЖК УРСР виселення члена сім`ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

За змістом положень ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Як встановлено ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Тому на підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини віком до 10 років та від 10 до 14 років, не може бути адреса відмінна від адреси її батьків (усиновлювачів опікунів).

Відповідно до довідок ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (доказів зняття з реєстрації за даною адресою відповідач не надав), відповідач ОСОБА_5 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до відповіді Виконкому Павлоградської міської ради на запит суду № 1370/0/2-19 від 05.04.2019 за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані неповнолітні діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.03.2014 по теперішній час, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 06.03.2014, що також підтверджується довідкою КП «Мірац» № 4894 від 10.04.2019, листом заступника начальника служби у справах дітей В.В. Кучинської від 11.04.2019.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що відповідачі своїми діями чинять перешкоду позивачу та порушують його право на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Доводи заявника стосовно того, що квартира де зареєстровані неповнолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не відповідає умовам для проживання в ній дітей, а також, те що судом першої інстанції не враховано інтереси дітей та не взято до уваги, що діти звикли проживати у спірній квартирі, а переїзд в інше житло може негативно вплинути на них, не беруться колегією суддів до уваги, виходячи з наступного.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

Враховуючи вищевикладене, забезпечення своїх дітей належними умовами, в тому числі і житловими, є обов`язком батьків, таким чином, це не є законною та обгрунтованою підставою для порушення майнових прав позивача на вільне користування та розпорядження його власністю та відмови у задоволенні його позовних вимог стосовно виселення неповнолітніх дітей.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який дії в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров