ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/526/18 Номер провадження 22-ц/814/807/19Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Абрамова П.С., Гальонкіна С.А., при секретарі судового засідання: Діхтяр Т.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2018 року (постановлене суддею Троцькою А.І., повний текст судового рішення складено 29 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про визнання генеральної угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним договору наступної іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс», в якому просив визнати недійсною генеральну угоду №10 від 21 грудня 2007 року, уладену між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого стало ПАТ «ВТБ Банк», яке відступило свої права ТОВ «Фінансова компанія «Поліс»), та ОСОБА_5 (після зміни прізвища ОСОБА_2), та за наслідками недійсності генеральної угоди визнати недійсним договір наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого стало ПАТ «ВТБ Банк», яке відступило свої права ТОВ «Фінансова компанія «Поліс»), як іпотекодержателем, та дігоровим Д.І., як іпотекодавцем. Посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотарілнього округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №6540.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого стало ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_5 (після зміни прізвища ОСОБА_2), було укладено генеральну угоду №10 від 21 грудня 2007 року. Генеральну угоду було укладено строком на 10 років по 20.12.2017 року, загальний розмір позичкової заборгованості за кредитами наданими в рамках генеральної угоди не повинен перевищувати суми еквівалентної 1200000 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. Цільове призначення кредитів на споживчі цілі.

Для забезпечення виконання зобовязань позичальника ОСОБА_2 за генеральною угодою, між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого стало ПАТ «ВТБ Банк»), як іпотекодержателем, та ОСОБА_3, як іпотекодавцем, 21 грудня 2007 року було укладено договір наступної іпотеки № 22.45-10/07-ДІ, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №6540 (надалі - договір іпотеки). Первісний іпотекодержатель - Полтавське ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» 20 грудня 2007 року надав згоду на повторне обтяження іпотекою вказаного нерухомого майна.Предметом іпотеки визначено нежитлову будівлю (приватний клуб), що знаходиться за адресою: м. Полтава, проспект Першотравневий, буд.17-б, загальною площею 928,4 кв. м.

Пунктом 1.1. Договору іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007р. визначено, що іпотекою забезпечується виконання зобовязань позичальника за генеральною угодою №10 від 21 12.2007 р. та кредитними договорами, які укладені, або будуть укладені на підставі генеральної угоди.

Однак, оскільки в договорі іпотеки не конкретизовано інші кредитні договори окрім генеральної угоди, то необхідно вважати, що такі договори не були укладені на момент укладення договору іпотеки.

Крім того, позивач зазначив, що між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого стало ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_5 (після зміни прізвища ОСОБА_3), на підставі генеральної угоди було укладено кредитні договори від 21 грудня 2007 року № 22.45-10/07- СК, від 21 грудня 2007 року № 22.47-10/07-СК, від 31 березня 2008 року № 22.71-10/08-СК. Однак, у кредитних договорах не конкретизовані договори, укладені для забезпечення зобовязань позичальника, а до Договору іпотеки сторони не вносили змін, тому без внесення відповідних змін до кредитних договорів і договору іпотеки відсутні правові підстави для поширення забезпечення іпотекою за договором іпотеки на зобовязання позичальника за кредитними договорами, укладеними на підставі генеральної угоди.

Вказує, що 18.11.2015 року ПАТ «ВТБ Банк» відступило права вимоги грошових зобовязань за кредитними договорами ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» згідно з договором № 21МБ та Додатковою угодою до нього №1 від 27.11.2015.Також, між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 30.11.2015р, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуло право іпотекодержателя за договором наступної іпотеки № 22.45/10/07-ДІ від 21 грудня 2007 року.

У січні 2018 року ОСОБА_2 маючи намір подати позов проти вимог нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» в межах прав наданих боржнику ст. 518 ЦК України, для встановлення дійсної суми грошового зобовязанння позичальника перед первісним кредитором ПАТ «ВТБ Банк», в т.ч. плати та інших сукупних платежів повязаних з користуванням кредитними грошовими коштами, яка випливала з умов генеральної угоди, звернувся до Полтавського відділення Харківського НДІСЕ ім. засл. проф. ОСОБА_7 з заявою провести відповідне експертне економічне дослідження.

Виходячи з Висновку №151 експертного економічного дослідження від 31.01.2018 року складеного експертом Полтавського відділення Харківського НДІСЕ ім. засл. проф. ОСОБА_7 ОСОБА_8 умови генеральної угоди не відповідають вимогам Постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168, та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а в генеральній угоді відсутня інформація щодо відсоткових ставок, порядку їх обчислення та сплати, графіку платежів, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, умов кредитування, на підставі якої можна встановити реальну процентну ставку за користування кредитом, абсолютне значення подорожчання кредиту та розмір щомісячного платежу по виконанню зобовязань позичальника.

Тобто, позивач вважає, що фактично положення генеральної угоди не відповідають вимогам, які встановлені законодавством України щодо кредитного договору та порушують права позичальника як споживача банківської послуги, а тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Визнання недійсним правочину, який визначає основне зобовязання, за наслідками тягне за собою визнання недійсними правочинів, які визначають зобовязання, що забезпечують основне.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про визнання генеральної угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним договору наступної іпотеки відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

Від представника відповідача у справі ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» - адвоката ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні апелянт та представник відповідача, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступник ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_5 (після зміни прізвища ОСОБА_2), було укладено генеральну угоду №10 від 21 грудня 2007 року строком на 10 років. Загальний розмір позичкової заборгованості за кредитами наданими в рамках генеральної угоди не повинен перевищувати суми еквівалентної 1200 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. Цільове призначення кредитів на споживчі цілі. Пунктом 1.1 передбачено, що банк на положеннях та умовах цієї угоди зобовязується надавати клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, зазначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених в рамках цієї угоди і які є її невідємними частинами. Також пунктом 2 передбачено, що умови надання, термін погашення та розмір кожного кредитного договору оформлюється окремими кредитними договорами, які є невідємними частинами цього договору. Пунктом 2.3 визначено, що конкретні строки користування кредитними коштами, відсоткові ставки за користування кредитними коштами, цільове призначення кредиту визначається Сторонами окремо в кожному кредитному договорі, укладеному в рамках цієї угоди.

Так, в межах вищевказаної генеральної угоди укладено кредитний договір №22.45-10/07-СК від 21 грудня 2007 року на підставі якого позивач отримав 500000 доларів США, кредитний договір №22.47-10/07-СК від 21 грудня 2007 року - 450000 доларів США, кредитний договір 22.71-10/08-СК від 31.03.2008 року - 200000 доларів США.

Умовами вказаних кредитних договорів чітко визначено предмет договору, порядок надання грошових коштів, строк виконання зобовязань, права сторін та обовязки.

Окрім того, в забезпечення виконання зобовязань позичальника за генеральною угодою, між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступник ПАТ «ВТБ Банк»), як іпотекодержателем, та ОСОБА_3, як іпотекодавцем, 21 грудня 2007 року було укладено договір наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №6540.

Первісний іпотекодержатель - Полтавське ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» 20 грудня 2007 року надав згоду на повторне обтяження іпотекою вказаного нерухомого майна. Умовами договору іпотеки забезпечено виконання зобовязань за кредитними договорами, що укладені та/або будуть укладені на її підставі, з умовами якої іпотекодавець ОСОБА_3 ознайомлений та згоден, що підтверджується його підписом.

В подальшому між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, додаткову угоду №1 від 27 листопада 2015 року до договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18 листопада 2015 року та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 30.11,2015, відповідно до яких Банк відступив право вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки, а також всіма іншими договорами забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс».

Позичальник не виконував належним чином свої зобовязання за Кредитними договорами, внаслідок чого станом на Дату відступлення права вимоги заборгованість ОСОБА_5 перед Новим кредитором склала 1 672 942,90 доларів США, зокрема:

- за Кредитним договором 1 у загальному розмірі 763 451,62 доларів США, що складається з: простроченого основного боргу за кредитом 549 547,59 доларів СІІІА; заборгованості за процентами - 213 904,03 доларів США.

- за Кредитним договором 2 у загальному розмірі 625 012,50 доларів США, то складається з: простроченого основного боргу за кредитом 450 000,00 доларів США, заборгованості за процентами 175 012,50 доларів США.

- за Кредитним договором 3 у загальному розмірі 284 478,78 доларів США, що складається з: простроченого основного боргу за кредитом - 200 000,00 доларів США, заборгованості за процентами - 84 478,78 доларів США.

Вказана заборгованість, в тому числі стягнуто і на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.12.2010 року.

В подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», внаслідок ігнорування боржником та іпотекодержатедем письмових вимог про усунення порушень та сплату суму заборгованості застосувало положення п. 6 Договору іпотеки, та в позасудовому порядку звернуло стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки і наразі є власником нерухомого майна.

Судом встановлено, що пунктом 1.1 Генеральної угоди передбачено, що банк на положеннях та умовах цієї Угоди зобовязується надавати Клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у рамках цієї Угоди і які є її невідємними частинами.

Так, позивач ОСОБА_2 звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу визнання недійсності генеральної угоди, посилається на висновок № 151 від 31.01.2018 року наданий Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім.М.С. ОСОБА_7. Вказує, що експретом ОСОБА_8 за заявою ОСОБА_2встановлено, що в генеральній угоді №10 від 21.12.2007р. не були встановлені та не розкриті відповідачем обовязкові відомості, а тому вона не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні генеральної угоди та договору іпотеки між сторонами досягнуто всіх істотних умов, що підтверджується їх особистими підписами, вони укладалися сторонами добровільно, на підставі власного волевиявлення, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявленя особи має бути обов'язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов'язки, що витікають з умов договору.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також, усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони Генеральної угоди: Банк та Позивач, керуючись основоположним принципом договірного права, - свобода договору, за спільною домовленістю, керуючись вільною волею визначили, що Кредитні договори є невідємними частинами Генеральної угоди і саме в них визначаються і конкретизуються порядок та умови укладення Кредитних договорів та видача кредиту з дотриманням всіх вимог чинного на час їх укладення законодавства.

Тому, вважає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні здійснено належне та всебічне дослідження Генеральної угоди та кредитних договорів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, його висновки щодо дійсності цих правочинів є законними, обгрунтованими та такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи апелянта, що місцевим судом безпідставно не взято до уваги висновки експертного дослідження та це суттєво вплинуло на остаточні висновки суду, колегія суддів не приймає, оскільки висновки суду щодо неналежності даного доказу є обґрунтованими, а дані які зазначені у висновку за своїм змістом не впливають на прийняте рішення оскільки, питання по яких проводилося дослідження не потребують спеціальних знань та можуть бути оцінені судом безпосередньо.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з ч. 4 ст. З Закону України «Про іпотеку», іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Таким чином, іпотека в силу ч. 4 ст. З Закону України «Про іпотеку» може забезпечувати вимогу, котра виникне в майбутньому. В даному випадку, в т.ч. й вимогу за Кредитними договорами, як невідємними частинами Генеральної угоди.

Вичерпний перелік істотних умов іпотечного договору наведений в ст. 18 Закону України «Про іпотеку», зокрема пп.2-4: зміст та розмір основного зобовязання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобовязання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

В оспорюваному Договорі іпотеки, визначені ст. 18 Закону України «Про іпотеку» істотні умови, також зазначені.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини усправі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України,Полтавський апеляційни суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 05 березня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ П.С. ОСОБА_10 Гальонкін