Ухвала

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 174/844/17

провадження № 61-886ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила зобов'язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») відновити залишок кредитних коштів на її рахунку 5168 7553 0347 2779 у розмірі 3 961,80 грн, стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне відновлення безпідставно списаних з її рахунку коштів у розмірі 1 238,39 грн та зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити відрахування та нарахування відсотків за несплату кредитних коштів, знятих з карткового рахунку 5168 7553 0347 2779.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 19 грудня 2013 року вона уклала з банком угоду № SАMDN8157 про відкриття та обслуговування карткового рахунку НОМЕР_1, за яким було встановлено кредитний ліміт у розмірі 8 тис. грн. 13 вересня 2016 року з її рахунку невідомі особи шляхом несанкціонованого втручання в роботу електронно-обчислюваних машин шахрайським шляхом здійснили зняття грошових коштів у сумі 2 801,75 грн через мережу NET КYІVSTAR. Дізнавшись про зазначений факт, вона звернулася до чергового оператора банку за телефонним номером 3700 з проханням заблокувати картку та повідомила про факт несанкціонованого списання коштів. Наступного дня, тобто 14 вересня 2016 року вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. За вказаною заявою було відкрито кримінальне провадження № 0000347, розслідування якого триває по цей час. За даним кримінальним провадженням вона визнана потерпілою. Вказаний картковий рахунок за її заявою було заблоковано відповідачем, однак нарахування та списання відсотків за користування кредитним лімітом до цього часу продовжується. За період з 13 червня 2016 року по 06 листопада 2017 року списано відсотки за користування кредитним лімітом у загальному розмірі 1 160,05 грн. У зв'язку з неповерненням коштів на рахунок відповідач зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми, яку він повинен був зарахувати відповідно до положень статті 1073 Цивільного кодексу України, а саме - 2 801,75 грн. Загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню, становить 3 961,80 грн.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року, позов задоволено. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на рахунку НОМЕР_1, належному ОСОБА_1, у розмірі 3 961,80 грн, зарахувавши вказану суму на рахунок останньої. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити нарахування та стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами, знятими 13 вересня 2016 року з її карткового рахунку НОМЕР_1. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 238,39 грн пені та 640 грн судового збору.

04 січня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Ціна позову в даній справі щодо стягнення з відповідача пені за несвоєчасне відновлення безпідставно списаних з її рахунку коштів становить 1 238,39 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в указаній частині справа № 174/844/17 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимоги про зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на рахунку 5168 7553 0347 2779 у розмірі 3 961,80 грн та припинити відрахування та нарахування відсотків за несплату кредитних коштів знятих з карткового рахунку. Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1, 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук