ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/278/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Кузьменко І.О.
Провадження № 22-ц/817/6/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

за участю апелянта - ОСОБА_1,

представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу № 604/278/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року, ухваленого суддею Кузьменко І.О., повний текст якого складено 21 липня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (акціонерне товариство - «УкрСиббанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Підволочиського районного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 06 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (в даний час - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого Банком надано позичальнику грошові кошти в сумі 60000 швейцарських франки, які позичальник зобов'язався повернути не пізніше 05 листопада 2017 року та сплачувати проценти в розмірі 8.49 %. В забезпечення виконання зобов»язань ОСОБА_3 за кредитним договорои 06 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №1, згідно з яким остання зобов'язалася відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Аналогічний договір поруки було укладено із ОСОБА_1 Відповідачі взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту не виконували, що стало підставою для звернення до суду із позовом.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору, а саме: 22106.01 шв. фр. - заборгованість за кредитом; 156.56 грн. пені; а також 3564 грн. судового збору.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору у солідарному порядку - відмовлено.

24 липня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» подало на вказане рішення апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року апеляційну скаргу задоволено.

Рішення Підволочиського районного суду від 16 липня 2015 року в частині відмови в позові ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості по кредитному договору - скасовано та постановлено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в даній частині задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 06 листопада 2006 року в сумі: 22106.01 шв. фр. (двадцять дві тисячі сто шість, 01 швейцарських франків); 156.56 грн. пені (сто п'ятдесят шість гривень 56 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати в рівних частинах в сумі 1827 грн. та в сумі 2436 грн.

Змінено рішення суду в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1218 грн. судових витрат.

В решті рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року залишено без змін.

24 вересня 2018 року ОСОБА_1 в порядку ст.370 ЦПК України подав апеляційну скаргу на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ПАТ «УкрСиббанк» неодноразово змінював розмір процентної ставки за користування кредитом без згоди Поручителя (Відповідача 3 по справі), внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Наведене свідчить про те, що його обов'язок, як поручителя, відсутній, у зв'язку з його припиненням в силу закону (ст.ст.559, 598 ЦК України), що є підставою для відмови у задоволенні позову до нього.

Зазначає, що належних та допустимих доказів, які б підтверджували надання кредитних коштів в сумі 60000 шв. фр. ОСОБА_3 та розмір заборгованості по кредитному договору позивачем не надано, а судом не встановлено. Отже, судом першої інстанції прийнято рішення за відсутності доказів, що підтверджують виникнення та розмір заборгованості по кредитному договору, що свідчить про його необґрунтованість.

Крім того, він не отримував повідомлення про дату розгляду справи та судові рішення, в зв»язку із чим наявні підстави, які визначені п.3 ч.3 ст.375 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, просить рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У листопаді 2018 року представник позивача АТ «УкрСиббанк» - Чупіль Р.Р. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якому зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції направляли судові документи за обома адресами (за місцем реєстрації ОСОБА_1 та вказаною в договорі поруки, а також зазначеній позивачем у позовній заяві), що повністю відповідало вимогам ст.74 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи.

Разом з тим, на підтвердження надання банком коштів за кредитною угодою, розміру заборгованості, неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, позивачем до позовної заяви долучався розрахунок заборгованості. Крім того, факт видачі кредиту не заперечувався відповідачами в суді першої інстанції.

Також вимога в апеляційній скарзі поручителя ОСОБА_1 щодо скасування рішення Підволочиського районного суду від 16 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року в цілому, з підстави, на його думку, припинення поруки на дату ухвалення судових рішень, є необґрунтованою.

Вказує, що для припинення поруки необхідні дві умови у сукупності - збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором та відсутність згоди поручителя на таку зміну основного зобов'язання. В даній справі відсутні правові підстави вважати зобов'язання поруки припиненим в зв'язку з відсутністю обох підстав.

В судовому засіданні апелянт та його представник ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції зазначеним вимогам відповідають не повністю.

Судом встановлено наступні обставини.

06 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (найменування установи змінено на АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого Банком надано позичальнику грошові кошти в сумі 60000 швейцарських франків, а позичальник зобов'язався повернути кредит не пізніше 05 листопада 2017 року та сплачувати проценти в розмірі 8.49 %.

06 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 було укладено договір поруки №1, згідно з яким остання зобов'язалася перед Банком відповідати за виконання ОСОБА_3 всіх його зобов'язань перед Банком в повному обсязі, що виникають із кредитного договору №0 від 06 листопада 2006 року.

Також, 06 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов'язувався перед Банком відповідати за виконання ОСОБА_3 всіх його зобов'язань перед Банком в повному обсязі, що виникають із кредитного договору №0 від 06 листопада 2006 року.

Внаслідок невиконання Боржником взятих на себе зобов'язань відповідно до укладеного кредитного договору станом на 09 лютого 2015 року утворилась заборгованість по кредиту в сумі 22106.01 швейцарських франків, з яких:

- 20298.77 шв. фр. - кредитна заборгованість;

- 1807. 24 шв. фр. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості становить: за прострочення сплати кредиту - 119.41 грн., за прострочення сплати процентів - 37.15 грн.

Вказані обаставини підтверджуються кредитним договором № 0 від 06 листопада 2006 року та розрахунком заборгованості по кредиту.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором в березні 2015 року Банком було пред'явлено до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитом як із позичальника, так і з ОСОБА_1 та ОСОБА_4, як із поручителів.

За наданими розрахунками заборгованості станом на 09 лютого 2015 року встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_3 був здійснений 25 березня 2014 року.

Окрім цього, з розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_3, отримавши кредит, тривалий час здійснював його часткове погашення, що свідчить про визнання ним свого боргу.

Таким чином, ОСОБА_3, підписавши кредитний договір №0 від 06 листопада 2006 року, прийняв пропозицію позивача. Отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та підставність заявлених вимог позивача до боржника ОСОБА_3, а тому судом вірно стягнуто із останнього заборгованість згідно поданого позивачем розрахунку.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апелянта про те, що позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт видачі кредиту, оскільки жодних зауважень щодо правильності розрахунків, проведених банком у вказаному розрахунку заборгованості, відповідачами не заявлялось.

Крім того, відповідно до положень п.9.9 кредитного договору сторони узгодили, що розрахунки заборгованості за кредитною угодою веде банк. При відсутності зауважень і доказів неправильності розрахунку з боку відповідачів, даний розрахунок заборгованості є належними і достатнім доказом як видачі коштів позичальнику за кредитною угодою, так і доказом прострочення платежів позичальником, та загальної суми заборгованості за кредитною угодою.

Вирішуючи заявлені позивачем вимоги до поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 апеляційний суд виходить з наступного.

Судами встановлено, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 0 від 06 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №1 від 06 листопада 2006 року.

Окрім цього, між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №2 від 06 листопада 2006 року.

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно вимог ст.ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З матеріалів справи вбачається, що 18 листопада 2014 року до відповідачів банком було подано досудові вимоги про погашення достроково всієї суми заборгованості (a.c.54-59).

Досудові вимоги були отримані відповідачами рекомендованими листами 24 листопада 2014 року, про що свідчать розписки про вручення (а.с.135-139).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком апеляційної інстанції, що з дати пред'явлення вимоги про дострокове погашення кредиту до моменту звернення банком з позовом до поручителя не минуло 6 місяців, а тому з даної підстави вважати поруку припиненою не можна.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що порука від 06 листопада 2006 року припинена з 31 березня 2008 року (відповідно до ч.1 ст.559, ст.598 ЦК України), оскільки Банк без згоди Поручителя змінював розмір процентної ставки за користування кредитом, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, а тому підстав для покладання відповідальності на поручителів за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком немає, виходячи з наступного.

Згідно кредитного договору від 06 листопада 2006 року № 0 укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» (найменування установи змінено на АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5, встановлено відсоткову ставку в розмірі 8.49 %.

Як вбачається з долyченого до матеріалів позову розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, позивачем збільшено нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу починаючи з 31 березня 2008 року в розмірі 16.98 % річних (а.с. 18-27).

Згідно листа №37650 від 22 лютого 2008 року, надісланого Банком на адресу позичальника ОСОБА_5, останнього проінформовано, що АКІБ «УкрСиббанк» з 12 березня 2008 року запроваджує нову систему нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу (а.с. 131).

Доказів повідомлення поручителів про збільшення нарахування відсотків за користування кредитом, Банком не подано.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі за № 6-1539цс17.

Пунктом 1.1. договорів поруки передбачено, що Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за невиконання Боржником усіх його зобов'язань, що виникли з кредитного договору № 0 від 06 листопада 2006 року, укладеного між Кредитором та Боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до п.1.3.2, п.9.2 кредитного договору Кредитор та Позичальник передбачили, що відсоткова ставка може змінитися в сторону збільшення шляхом направлення позичальнику листа про підняття відсоткової ставки.

Однак, за своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 червня 2013 року у справі № 6-43цс13, згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Апеляційний суд звертає увагу, що в договорах поруки не вказано про те, що збільшення у майбутньому обсягу відповідальності поручителя здійснюється без його повідомлення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові № 6-100цс12 від 26 вересня 2012 року.

Таким чином, у справі, яка переглядається, порука припинилася, оскільки не було згоди поручителів на збільшення обсягу своєї відповідальності, що суперечить положенням частини першої статті 559 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, пред"явлених до поручителів, помилково дійшов висновку про те, що позивачем пропущено визначений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк для пред"явлення вимоги до поручителів, оскільки зобов"язання за договором поруки припинилися з іншої підстави, а саме згідно ч.1 ст.559 ЦК України (через відсутність згоди поручителів на збільшення обсягу своєї відповідальності).

Крім того, колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта, що ОСОБА_1 не був повідомлений про дату та час розгляду даної справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що апелянту неодноразово направлялись судами першої та апеляційної інстанції повістки про виклик до суду за адресою його місця реєстрації (АДРЕСА_1). Однак, повідомлення суду ним не були отримані та повернулись за закінченням терміну зберігання.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року слід скасувати, а ухвалити нове рішення, яким позов задоволити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 370, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (в даний час - акціонерне товариство «УкрСиббанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовільнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (в даний час акціонерне товариство «УкрСиббанк») заборгованість по кредитному договору в сумі 22106 (двадцять дві тисячі сто шість) 01 швейцарських франки, 156 (сто п'ятдесят шість) грн. 56 копійок, а також 3564 (три тисячі п'ятсот шістдесят чотири) гривні судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 15 січня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи