Провадження №22-ц/812/181/19
Провадження №22-ц/812/338/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

7 березня 2019 року м. Миколаїв

справа № 480/1805/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Базовкіної Т.М., Данилової О.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення коштів за договором позики та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою, поданою представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 7 листопада 2018 року під головуванням судді Терентьєва Г.В. у приміщенні цього суду, повний текст якого складений 13 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та моральної шкоди.

Позивач зазначала, що 14 березня 2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким відповідач отримав у неї в борг 20000 Євро зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 3% від суми позики на місяць, зі строком повернення до 14 липня 2013 року, про що було складено відповідну розписку.

Як вказала ОСОБА_1, на виконання умов цього договору ОСОБА_2 було здійснено виплату процентів на загальну суму 1800 Євро. Після спливу строку договору відповідач перестав сплачувати як проценти так і основну суму боргу.

Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що діями відповідачів їй та її цивільному чоловіку - ОСОБА_4 - було завдано моральну шкоду.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 632557 грн. 06 коп. боргу, що еквівалентно 22454,99 Євро, з яких: 20000 Євро неповернутої позики, 600 Євро - борг за передбаченими договором процентами, 1853,99 Євро - 3% річних від простроченої суми. Також просила стягнути відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 грн.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги в частині розміру 3% річних від простроченої суми, розрахувавши їх за період з 14.07.2013р. по 18.04.2017р. За такого, просила стягнути з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у солідарному порядку 656711грн. 48коп. боргу та 3 % річних, що еквівалентно 22961,94 Євро. Вимоги про стягнення моральної шкоди підтримала у первісному обсязі (т. 1 а.с. 198).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 7 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14 березня 2013 року в розмірі 706509 грн. 48 коп. (яка складається із 638958грн.00коп. заборгованості + 67551грн.48коп. трьох процентів річних за 1395 дні прострочення) та 10 000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору та витрат на адвоката в розмірі 12703 грн. 29 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність висновку суду про стягнення моральної шкоди та неправильне встановлення судом обставин справи, оскільки суд не врахував, що спірні кошти відповідач брав у борг у ОСОБА_4, а не у ОСОБА_1, просив скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5, посилаючись на незаконність рішення суду в частині відмови у солідарному стягненні з відповідачів заявлених у позові сум, оскільки суд не прийняв до уваги, що позика надавалась подружжю ОСОБА_2 для вирішення сімейних побутових потреб. Посилаючись на викладене, просив рішення суду частково скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_5 підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 вважав апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтованою, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - такою, що не підлягає задоволенню.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Білецький О.П. - заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2

Належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 в судове засідання не з'явися, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 березня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у позивачки в борг 20000 Євро зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 3% від суми позики на місяць, строком на чотири місяці, про що було складено відповідну розписку (т. 1 а.с. 14, т. 2 а.с. 243).

9 травня 2013 року та 16 червня 2013 року ОСОБА_2 були сплачені позивачці передбачені умовами укладеного сторонами договору позики проценти за три місяці користування позикою в загальному розмірі 1800 Євро (т. 1 а.с. 18, т. 2 а.с. 243зв.).

Передбачені умовами договору позики проценти за четвертий місяць користування позикою в розмірі 600 Євро, а також сума позики в розмірі 20000 Євро у встановлений договором строк - 14 липня 2013 року - позичальником ОСОБА_2 не були повернуті позикодавцю ОСОБА_1 Не виконані ці зобов'язання ОСОБА_2 і на час розгляду справи судом.

За таких обставин, відповідно до вищевикладених вимог закону, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки заборгованості за договором позики та передбаченими договором процентами.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувались, то суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та неодноразово була підтверджена у наступних постановах як Верховного Суду України, так і Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дослідивши подані сторонами письмові докази: боргову розписку та розписку ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 процентів, правильно встановив наявність боргових зобов'язань саме між зазначеними особами.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність судового рішення в зв'язку з неправильним встановлення обставин справи, оскількі кошти в борг відповідач брав у ОСОБА_4, а не у ОСОБА_1, не можуть бути прийняті до уваги.

Отже, обставини справи в частині вирішення вимог про стягнення боргу та трьох процентів річних судом першої інстанції встановлено повністю, у зв'язку із чим судом ухвалено у цій частині законне та обґрунтоване рішення, яке відповідно до статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Допущена судом першої інстанції арифметична помилка при розрахунку заборгованості за договором позики, про що зазначали ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, підлягає усуненню судом першої інстанції в порядку ст. 269 ЦПК України.

Проте, стягуючи з відповідача на користь позивачки 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що правовідносини, що виникли між сторонами, є договірними, а тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено.

Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні позову у частині відшкодування моральної шкоди допущено неправильне тлумачення норм матеріального права та помилково зазначено про наявність підстав для відшкодування позивачці моральної шкоди у розмірі 10 000 грн, рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

За такого, апеляційна скарга ОСОБА_2, підлягає частковому задоволенню.

В частині оцінки доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості з обох відповідачів колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлюється, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16.

Тлумачення частини 4 статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону (ст. 81 ЦПК) покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред'явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред'явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Між тим, позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позичені ОСОБА_2 кошти були використані в інтересах сім'ї.

Зміст боргової розписки також не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім'ї.

Судом також не встановлено надання відповідачкою ОСОБА_3 письмової згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договору позики від 14 березня 2013 року в інтересах сім'ї.

Враховуючи недоведеність укладання ОСОБА_2 договору позики від 14 березня 2013 року в інтересах сім'ї, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

З огляду на приписи ч. 6 ст. 81 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на придбання ОСОБА_2 у листопаді 2013 року вантажного транспорту не доводить факту укладання ним договору позики в інтересах сім'ї та придбання на позичені кошти майна, яке використовується в інтересах сім'ї.

До того ж, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, видом його діяльності зазначено вантажний автомобільний транспорт та інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (т. 1 а.с. 20-22).

З огляду на викладене, апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_5 - слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 7 листопада 2018 року в частині стягнення моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Т.М. Базовкіна

О.О. Данилова

Повний текст постанови складено 11 березня 2019 року