КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1867/19 Доповідач у ІІ інст. Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 січня 2019 року Київський апеляційний суду в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Олійника В.І.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

у липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_4 (відповідач-1) та ОСОБА_5 (відповідач-2) про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.09.2012 року між відповідачами було укладено договір дарування 9/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1, за умовами якого відповідач-1 передав у власність відповідача-2, а останній прийняв у дар 9/100 часток житлового будинку за АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що на момент укладення договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, перебувала в іпотеці Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007 року.

Разом із тим, своїм листом від 23.06.2011 року № 201.2-09/212, ПАТ «УКРСОЦБАНК» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом договору.

Як зазначав позивач, предметом іпотечного договору є земельна ділянка, а не будинок, а банком була надана згода на відчуження будинку, що не відповідає умовам договору та закону.

Позивач, із посиланням на статтю 12 Закону України «Про іпотеку», вважав, що укладений між сторонами договір підлягає визнанню недійсним, оскільки він був укладений без згоди іпотекодержателя.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати договір дарування 9/100 частин житлового будинку за номером АДРЕСА_1 від 22.09.2012 року недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, серед доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції проігноровано подані позивачем докази, а саме не надано правової оцінки розширеній інформаційній довідці із реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.08.2012 року №12863269, з якої вбачається, що на час укладення оспорюваного договору дарування внесено відомості про обтяження права власності із забороною відчуження усього нерухомого майна ОСОБА_4. Крім того, судом безпідставно не взято до уваги доводи позивача щодо порушення його законних інтересів у зв'язку з укладенням оспорюваного договору.

В порядку ст. 360 ЦПК України, представником відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому адвокат не погоджується із її доводами, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване залишити без змін.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судової повістки, причин неявки не повідомів, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог та відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення його прав чи законних інтересів у зв'язку з укладенням спірного правочину.

Висновки суду першої інстанції є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Ставлячи перед судом питання про визнання спірного договору дарування недійсним позивач зазначав те, що такий договір був укладений без згоди іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Із матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, частка якого відчужується, перебуває в іпотеці Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007 року.

Відповідно до п. 5 договору дарування визначено, що вказаний в договорі житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га із кадастровим номером НОМЕР_1, яка є власністю дарувальника.

Разом із тим, своїм листом від 23.06.2011 року № 201.2-09/212, ПАТ «УКРСОЦБАНК» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом договору, а отже окремої згоди на відчуження земельної ділянки від іпотекодержателя законом не вимагається.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Окрім того, згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно п. 5 та 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 &q?го;Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними&q?ль;, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході судового розгляду позивачем не доведено того, що спірним правочином було порушено його права чи законні інтереси.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги щодо ненадання правової оцінки довідці з реєстру речових прав на нерухоме майно №12863269 від 13.08.2012 року, відповідно до якої на майно відповідача 1 було накладено заборону відчуження, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2018 року ухвалою суду на підставі п. 5 ст. 49 ЦПК України представнику позивача повернуто заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, разом із доданими до неї документами.

З огляду на вказане, суд першої інстанції обґрунтовано не давав оцінку доказам, які були подані із порушенням вимог процесуального законодавства, та розглянув справу в межах заявлених позовних вимог.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2019 року.

Суддя- доповідач ТаргонійД.О.

Судді Журба С.О.

ОлійникВ.І.