ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5806/19 Справа № 209/3145/18 Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Демченко Е.Л.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи, які на заявляють самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як Світлана Анатоліївна та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Дарина Геннадіївна про визнання недійсним в частині договору купівлі-продажу прав вимоги, вилучення запису про іпотеку та зняття заборони відчуження предмету іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним в частині договору купівлі-продажу прав вимоги, вилучення запису про іпотеку та зняття заборони відчуження предмету іпотеки. В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що що 04 лютого 2008 року між нею та ВАТ "Сведбанк" було укладено кредитний договір №0310/0208/88-023 зі змінами та доповненнями, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в розмірі 40000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредитні кошти до 03 лютого 2018 року та сплатити відсотки за користування коштами в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 13 жовтня 2009 року між нею та ПАТ «Сведбанк» було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 04 лютого 2008 року ОСОБА_1 та ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") уклали іпотечний договір №0310/0208/88-023 -Z -1 зі змінами та доповненнями, відповідно до якого позивач передала банку в іпотеку належне їй нерухоме майно - перукарню (вбудоване приміщення АДРЕСА_1), яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 37,0 кв.м., що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. До державного реєстру іпотек 4 лютого 2008 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. на підстав іпотечного договору №0310/0208/88-023 -Z -1 від 04.02.2008 року було внесено реєстраційний запис №6515175 про обтяження предмету іпотеки. 13.10.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору №0310/0208/88-023 -Z -1. 13.10.2009 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. до реєстраційного напису №6515175 на підставі договору №1 договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 13.10.2009 року була внесена реєстрація змін відомостей про обтяження. 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором. Позивач вважає наявність у ПАТ "Дельта Банк" права вимоги до неї на підставі договору кпівлі продажу права вимоги від 25.05.2012 року безпідставним, необґрунтованим та незаконним, Позивач вважає, що вказаний правочин не відповідає вимогам законодавства, які урегульовують відносини щодо факторингу та не доводять законність набуття ПАТ «Дельта банк» такого права. Також позивач зазначає, що на час укладення між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» договору про відступлення права вимоги існували обмеження щодо укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26.06.13 року, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04.09 р., в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб. Враховуючи наведені обставини позивачі вважають, що зазначений договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.13 р. (договір факторингу), було укладено в період дії обмеження і заборони на вчинення відступлення права вимоги за вказаним кредитним та іпотечними договорами, на яких частково базується таке відступлення, до особи боржника, яка не являється суб`єктом господарювання, тобто не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки боржником за угодою про відступлення права грошової вимоги є фізична особа, що є порушенням чинного законодавства. А відтак, не вбачається законних підстав стверджувати про набуття ПАТ «Дельта банк» прав і обов`язків як нового кредитора так і іпотекодержателя/заставодержателя за вказаним кредитним договором та іпотечним договором. Крім того позивач вважає, що оскільки у відповідності до умов договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитом (Договір факторингу), відступлення/набуття права вимоги до позичальників за кредитними та іпотечними договорами, на яких базується таке відступлення зокрема, до ПАТ «Дельта Банк», здійснюється на підставі актів приймання-передачі прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами та актів приймання-передачі кредитних файлів за кредитними договорами, які є невід`ємними частинами такого договору факторингу. З наданої виписки ПАТ «Дельта Банк» виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.12 р. (Договір факторингу), тобто з тексту даного договору взагалі не вбачається право переходу прав вимоги за вказаним кредитним договором та іпотечним договором від 04.02.08 р. та додатковими угодами до них, а акт приймання-передачі прав вимоги взагалі відсутній. Даний договір купівлі-продажу права вимоги посвідчений нотаріально в змісті якого також зазначено кількість аркушів, які пронумеровані, прошиті та скріплені печаткою (відповідний напис зроблено нотаріусом на тексті договору). Позивач посилається на те, що зі змісту договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 р. не вбачається жодних відомостей про відступлення ПАТ «Сведбанк» користь ПАТ «Дельта Банк» будь-яких вимог до ОСОБА_1 , тобто в тексті цього договору немає домовленості про передачу вимог від первісного кредитора до нового кредитора. Крім того, з поданих до справи документів вбачається, що Акт приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі продажу прав вимоги нотаріально не посвідчений, що підтверджується написом нотаріуса щодо кількості аркушів договору в тексті правочину. Позивач, посилаючись на вищевикладене вказує, що наявність права вимоги до неї є безпідставним, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.12 р. відносно Позивача фактично є неукладеним у зв`язку із недотриманням нотаріальної форми правочину при оформленні одної із складових частин цього договору: акта приймання передачі прав вимоги і додатку до нього. Крім того недійсність договору про відступлення права вимоги щодо позивача зумовлює недійсність відступлення прав вимоги за договором про передачу прав за іпотечним договором, згідно якого відступлено право вимоги згідно іпотечного договору. Позивача також не повідомляли про заміну кредитора у зобов`язанні.

У зв`язку з викладеним просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Дариною Геннадіївною, реєстровий номер 1306, 1307, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк», в частині відступлення прав вимоги за: - кредитним договором №0310/0208/88-023 від 4 лютого 2008 року укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 ; - іпотечним договором №0310/0208/88-023 -Z -1 від від 4 лютого 2008 року укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .. Вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про заборону на нерухоме майно, яке зареєстровано 04.02.2008 р. державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. на підставі іпотечного договору № 0310/0208/88- 023-2-1 від 04.02.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 392, щодо об`єкту обтяження - Перукарні (вбудованого приміщення АДРЕСА_1), загальною площею 37,0 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 ). Вилучити запис про іпотеку у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 6515175 від 04.02.2008 р. (контрольна сума НОМЕР_2 ) та запис про реєстрацію змін відомостей на обтяження від 13.10.2009 р. (контрольна сума ЕД0Е8Б16А8), здійснений державним реєстратором: приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. на підставі іпотечного договору № 0310/0208/88-023-2-1 від 04.02.2008 р., укладеним між іпотекодержателем ПАТ «Сведбанк», , МФО: 300164, що знаходиться за адресою: 01032, м.Київ, вул. С.Петлюри, б.30, та іпотекодателем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , відносно об`єкту обтяження: Перукарні (вбудованого приміщення АДРЕСА_1), загальною площею 37,0 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Понесені судові витрати стягнути з Відповідачів на користь держави (том 1 а.с. 2-13).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . - відмовлено (том 1 а.с. 228-231).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права та на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.3-9).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом 1 інстанції встановлено, що 04 лютого 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ "Сведбанк" було укладено кредитний договір №0310/0208/88-023 зі змінами та доповненнями, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в розмірі 40000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредитні кошти до 03 лютого 2018 року та сплатити відсотки за користування коштами в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, що підтверджується копією кредитного договору (а.с. 16-20).

13 жовтня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору (а.с. 21-25).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 04 лютого 2008 року ОСОБА_1 та ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") уклали іпотечний договір №0310/0208/88-023 -Z -1 зі змінами та доповненнями, відповідно до якого позивач передала банку в іпотеку належне їй нерухоме майно - перукарню (вбудоване приміщення АДРЕСА_1), яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 37,0 кв.м., що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що підтверджується копією іпотечного договору (а.с. 26-27). До державного реєстру іпотек 4 лютого 2008 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. на підстав іпотечного договору №0310/0208/88-023 -Z -1 від 04.02.2008 року було внесено реєстраційний запис №6515175 про обтяження предмету іпотеки. 13.10.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору №0310/0208/88-023 -Z -1. 13.10.2009 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. до реєстраційного напису №6515175 на підставі договору №1 договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 13.10.2009 року була внесена реєстрація змін відомостей про обтяження.

25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором (а.с.32-45, 113-129).

15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа -Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно вищевказаних угод відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №0310/0208/88-023 від 04 лютого 2008 року, що був укладений між ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 , на користь ПАТ "Альфа-Банк".

Таким чином, з 15 червня 2012 року усі права кредитора за вищевказаним кредитним договором належать ПАТ "Альфа - Банк".

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року був задоволений позов ПАТ "Альфа -Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 90-93). Судом вирішено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № №0310/0208/88-023 від 04 лютого 2008 року, яка станом на 10 грудня 2012 року становила 269 951,15 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - перукарню (вбудоване приміщення АДРЕСА_1 ) , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37,0 кв.м., що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.89-92).

Вказане рішення суду позивач ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, заочне рішення Дніпровського районного суду від 24 грудня 2014 року залишено без змін (а.с. 94-95).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими та безпідставними. Окрім вказаного суд зазначив, що у правовідносинах які склались між сторонами відсутні елементи договору факторингу.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у Законі.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за спірним договором право вимоги до боржника передано від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» за умови отримання грошової компенсації (винагороди).

Враховуючи викладене, в правовідносинах які склалися між сторонами відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги до фізичної особи на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Таким чином, право вимоги за кредитним договором, укладеним із позивачем 04 лютого 2008 року, перейшло до відповідачів на підставі договорів купівлі-продажу права вимоги, які за своєю суттю є договорами відступлення права вимоги (цесії), і є такими, що відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Крім того, відповідно до пункту 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення.

Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, а саме: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України; іпотечні договори згідно із вимогами статті 18 Закону України "Про іпотеку" та статті 577 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. (а.с.32-45, 113-129).

З огляду на те, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року нотаріально посвідчений, доводи апеляційної скарги про те, що акт прийому-передачі прав вимоги та додатку до нього підлягають нотаріальному посвідченню не заслуговують на увагу та трактуються апелянтом на власний розсуд. Оскільки чинним законодавством не передбачено нотаріального посвідчення акту прийому-передачі прав вимоги.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині 2 статті 517 ЦК України визначено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі № 61-7378св18.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що копія виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 25.05.2012 р., яку вона отримала від ПАТ "Дельта Банк" не є доказом переходу права вимоги до нового кредитора - є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки матеріалами справи встановлено, що погашення заборгованості первісному кредиторові після передачі прав вимоги ОСОБА_1 також належним чином не проводила.

Що стосується посилань апелянта про вилучення записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про заборону на нерухоме майно, запису про іпотеку у Державному реєстрі іпотек та про реєстрацію змін відомостей на обтяження щодо об`єкту обтяження, то колегія суддів зазначає, що вони є похідними від позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги. До такого ж висновку дійшов суд першої інстанції і колегія суддів погоджується з ними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: