АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/152/19Головуючий по 1 інстанції Шимчик Р.В.
Категорія: 301030300 Доповідач в апеляційній інстанції Пономаренко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Фетісової Т.Л.

секретар 1 Торопенко Н.М.

за участю:

позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року (ухваленого суддею Шимчик Р.В.) в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2частину земельних ділянок, - :

в с т а н о в и л а :

13 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд с позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину земельних ділянок.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 05 червня 1993 року.

07 квітня 2017 року Жашківський районний суд Черкаської області розірвав шлюб між сторонами.

Під час шлюбу за згодою ОСОБА_3, ОСОБА_5 - 29 липня 2005 року придбав житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначене майно належало сторонам на праві суспільної власності на підставі договору купівлі - продажу будинку від 29 липня 2005 року.

Того ж дня, 29 липня 2005 року ОСОБА_7 оформив право власності на земельні ділянки: кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (державний акт від 25 серпня 2005 року серії НОМЕР_4) та кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (державний акт від 25 серпня 2005 року серії НОМЕР_3), згідно цивільно - правової угоди, на яких розташований будинок і споруди.

Оскільки сторони вже не є подружжям, виникла необхідність провести поділ спільно нажитого майна. Оскільки вирішити зазначену проблему мирним шляхом не вдалось, тому ОСОБА_3 звернулась до суду с позовом про поділ спільного майна подружжя.

Позивач вказує, що рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року, яке набрало законної сили в березні 2018 року, за позивачем було визнано право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Оскільки ст.334 ЦК України встановлено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, то позивач звернулася до державних органів щодо проведення реєстраційних дій.

11 червня 2018 року ОСОБА_3 отримала Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого за нею зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1

Право власності на земельні ділянки, на яких знаходиться будинок і споруди, було оформлено на ім'я відповідача. На даний час виникла необхідність вирішити питання про поділ земельних ділянок, на яких знаходиться будинок і споруди. Вирішити питання мирним шляхом не вдалося.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Майном відповідно до ч.1 ст.190 та ст.179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в березні 2010 року доповненій пунктом 18-2, роз'яснюється, що якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу (ЗК) України, та статтею 377 Цивільного кодексу (ЦК) України.

Згідно пункту 4 розділу «Спори, що виникають із сімейних відносин» висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, за перше півріччя 2012 р., у разі якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в силу статей 24,33 Кодексу про шлюб та сім'ю у подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв'язку з тим, що для обслуговування цього будинку виділено у власність земельну ділянку, то у чоловіка, за яким визнається право власності на частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку (постанова Верховного Суду України від 11 червня 2012 року в справі № 6-66цс11).

Такої позиції дотримується численна судова практика. Причому навіть, якщо на подарованій земельній ділянці побудовано будівлю, що є спільною власністю подружжя, у разі розділу такого будинку присуджується частина земельної ділянки, пропорційна частці у праві власності.

Стаття 120 ЗК України, стаття 377 ЦК України регулюють перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок. По-перше, як відомо, спільна сумісна власність подружжя належить подружжю, незалежно від того, на чиє ім'я видано і оформлено документи, тобто подружжя не набувають права власності в момент вирішення спору про розділ майна, так як відбувається поділ вже належного майна. По-друге, у вищезазначених статтях 120 і 377 встановлено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти.

Все вище сказане (як свідчить судова практика) стосується і земельної ділянки, придбаної однимз подружжя до шлюбу або подарованої.

Відповідно до п.п.г п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 р.із змінами від 19.03.2010 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК (435-15), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦКУ і статті 120 ЗКУ в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року №1702-VI (1702-17).

У п.18-2 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) зокрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а неспільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗКУ, 377 ЦКУ (435-15).

За вказаних обставин позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину земельних ділянок: кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівельі споруд (державнийакт від 25.08.2005 р. серії НОМЕР_5) та кадастровийномер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (державний акт від 25.08.2005 р. серії НОМЕР_3), розташованих по АДРЕСА_1

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, та покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт фактично повторює вимоги викладені у позовній заяві до суду першої інстанції.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції застосовані норми законів, які не підлягають застосуванню у таких правовідносинах, а саме: ст. 57,61 СК України, ст. 12 ЗУ «Про власність», ст. 98, 100 ЗК України, п. 23,24,29 ПП ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

ОСОБА_3 зазначає, що позов заявлено не про поділ майна подружжя, а про визнання права власності на земельні ділянки в зв'язку з набуттям на законних підставах права власності на частину будинку та споруд.

Зокрема апелянт вважає, що в цій ситуації суд повинен керуватись ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, п. 18 ПП ВСУ № 7 від 16 квітня 2004 року із змінами від 19 березня 2010 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Так у п. 18 ПП ВСУ № 7 від 16 квітня 2004 року із змінами від 19 березня 2010 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» йде мова про наступне: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належним йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення, розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначилось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок(крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без змін її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції ЗУ від 05 листопада 2009 року № 1702-VI

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічноз'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

З даним висновком погоджується і колегія суддів.

Встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який на підставі рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2017 року був розірваний.

Установлено, що за період шлюбу подружжя на підставі договору купівлі - продажу будинку від 29 липня 2005 року придбало майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та який було оформлено на ОСОБА_5

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року, вищевказане майно, було визнано спільною сумісною власністю подружжя, і визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину будинку з надвірними будівлями і спорудами.

12 червня 2018 року позивач ОСОБА_3 зареєструвала право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1,що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №127286821.

Встановлено, що 29 липня 2005 року на підставі договорів дарування земельних ділянок відповідач ОСОБА_5 отримав у дар земельні ділянки розмірами 0,0549 га та 0,05489 га, надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані по АДРЕСА_1

У відповідності до ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

В даному випадку відповідач ОСОБА_5 набув права власності на земельні ділянки за договорами дарування.

25 серпня 2005 року ОСОБА_5 оформив право власності на вказані земельні ділянки та ним отримано: державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_6 площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:002:0818, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_7 площею 0,0097 га, кадастровий номер НОМЕР_8, призначену для ведення особистого селянського господарства.

Ст. 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З Витягу Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16 лютого 2018 року, вбачається, що за ОСОБА_5 25.08.2005 р.згідно державного акта Серії НОМЕР_6 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, призначену для будівництва і обслуговування житловогобудинку,господарських будівельі споруд.

З Витягу Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16 лютого 2018 року, вбачається, що за ОСОБА_5 25.08.2005 р. згідно державного акта Серії НОМЕР_7 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0097 га, кадастровий номер НОМЕР_2, призначену для ведення особистого селянського господарства.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_3 звертаючись до суду з позовними вимогами, посилаючись на норму ст.120 Земельного Кодексу України та Постанову Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину земельних ділянок, оскільки за нею - ОСОБА_8 визнано та зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого за адресою: вул. Святкова (Ватутіна), 10, м. Жашків, Черкаська область, який розташований на цих земельних ділянках.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в березні 2010 року доповненій пунктом 18-2, роз'яснюється, що якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу (ЗК) України, та статтею 377 Цивільного кодексу (ЦК) України.

Згідно ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції вірно не погодився з посиланням позивача на вищевказані норми, оскільки їхнім змістом передбачено лише перехід права власності на земельну ділянку, яка була надана у користування та у подальшому була приватизованою, а також була придбана разом із житловим будинком та господарськими будівлями, але при цьому не передбачено перехід права власності на земельну ділянку, яка була подарована на підставі договору дарування.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що земельні ділянки є спільною сумісною власністю подружжя на відміну від будинку, будівель та споруд.

Частиною 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В даному випадку відповідач набув земельні ділянки за час шлюбу, але на підставі договорів дарування.

Відповідно до п.п.23, 24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК) (2947-14). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте зачас шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. У п.29 зазначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК (2947-14), ст.52 ЦК (435-15) майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Статтею 41 Конституції України передбачено: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону; ніхто неможе бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану; конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У відповідності до ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 pоку підставами виникнення права приватної власності є:

1. Праця громадян є основою створення i примноження їх власності.

2.Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що при наявних у матеріалах справи доказах, вищевказані земельні ділянки отримані відповідачем ОСОБА_5 на підставі договорів дарування під час шлюбу є його особистою приватною власністю і не підлягають поділу та відсутні правові підстави для визнання права власності на ? частину земельних ділянок.

Доводи та посилання апелянта на те, що судом першої інстанції застосовані норми законів, які не підлягають застосуванню у таких правовідносинах, а саме: ст. 57,61 СК України, ст. 12 ЗУ «Про власність», ст. 98, 100 ЗК України, п. 23,24,29 ПП ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - є помилковими.

Колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно застосовані норми законодавства.

Так оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції не погодився з посиланнями відповідача на вказані норми, оскільки їх змістом передбачено лише перехід права власності на земельну ділянку, яка була надана у користування в подальшому була приватизованою, також була придбана разом із житловим будинком та господарськими будівлям, але при цьому не передбачено перехід права власності на земельну ділянку, яка була продана на підставі договору дарування.

Суд першої інстанції дотримувався норми ч.1 ст. 57 СК України, в якій зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права у відповідності ст.375 ЦПК України колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року в даній цивільній справі залишає без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргуАстапенко О.П. - залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину земельних ділянок - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, на умовах та в порядку визначеному ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 16 січня 2019 року.

Судді Гончар Н.І.

Пономаренко В.В.

Фетісова Т.Л.