Ухвала

28 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 463/5460/17

провадження № 61-20813ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2017 року звернувся до суду із позовом про визнання відмови відповідача у використанні в обслуговуванні позивача державної мови неправомірною; зобов`язання здійснювати обслуговування позивача українською мовою.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року позов задоволено частково, визнано відмову Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») щодо обслуговування ОСОБА_1 державною мовою неправомірною. В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оскільки відповідачем не заперечувався факт спілкування працівників АТ «Українська залізниця» з позивачем російською мовою, що суперечить статті 10 Конституції України, вимоги щодо визнання неправомірною відмови відповідачем в обслуговуванні позивача державною мовою підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобов`язання здійснювати обслуговування позивача українською мовою суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки начальники та провідники пасажирських потягів не відносяться до державних службовців, посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування, порушень законодавства про мови не відбулось.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу задоволено. Зобов`язано Філію «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» здійснювати обслуговування ОСОБА_1 українською мовою. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що за наявності висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання неправомірною відмови відповідача у обслуговуванні позивача українською мовою апеляційний суд вважає, що задоволення такої вимоги має наслідком зобов`язання надання відповідачем таких послуг позивачу українською мовою, що свідчить про підставність позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснювати обслуговування ОСОБА_1 зазначеним чином.

АТ «Українська залізниця» 18 листопада 2019 року звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що оскаржувані рішення ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом спору у справі є вирішення вимоги про неправомірною визнання відмови відповідача у обслуговуванні позивача державною мовою; зобов`язання здійснювати обслуговування позивача українською мовою. Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу такою, що є малозначною.

У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, й не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з цим, Верховним Судом врахована усталена практика розгляду справ у подібних правовідносинах та правові висновки Верховного Суду, викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 760/134/16 (провадження № 61-14067св18), у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 463/4152/16-ц (провадження № 61-24826св18).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Верховний Суд додатково роз`яснює заявнику, відповідно до пункту третього частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про захист прав споживача відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний