ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2101/19 Справа № 210/2291/18 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство регіональної газової компанії «Криворіжгаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 вересня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства регіональної газової компанії «Криворіжгаз» (далі - ПАТ РГК «Криворіжгаз») про визнання дій протиправними та спонукання до вчинення дій.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони є власниками квартир за адресою: АДРЕСА_1.

Розподіл природного газу побутовим споживачам їх будинку здійснює ПАТ регіональна газова компанія «Криворіжгаз» на підставі та відповідно до умов Типового договору.

Дізнавшисть про наміри відповідача встановлення загально-будинкового вузла обліку природного газу на їх будинок, не маючи на це згоди, позивачі звернулись з колективною заявою до відповідача про відмову у наданні згоди на встановлення загально-будинкового вузла обліку спожитого природного газу, яку подали 02.08.2017 року до центру обслугування клієнтів, оскільки не були згодні із встановленням групового вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі їх під'їзда.

Однак, отримавши відмову мешканців на встановлення групового вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі їх під'їзда, будинок було відключено від газопостачання, про що завчасно мешканців вказаного будинку не попереджено та робітниками відповідача проведено роботи по встановленню на кожному під'їзді даного будинку групових лічильників газу.

Розподіл природного газу побутовому споживачу - мешканцям будинку здійснюється відповідно до Типового договору розподілу природного газу, укладеного з Регіональною компанією «Криворіжгаз». Відповідачем не було погоджено договори про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового ВОГ по АДРЕСА_1 та не було погоджено відключення будинку за вказаною адресою від розподілу природного газу. Мешканцями вказаного будинку заява про встановлення загально-будинкового лічильника не підписувалась, оскільки вони не бажають встановлення саме групового вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі їх під'їзда.

На підставі наведеного вище позивачі по справі просили суд визнати протиправними дії відповідача щодо встановлення групових вузлів обліку природного газу на ввідному газопроводі під'їздів та заборонити встановлення групових вузлів обліку природного газу на ввідному газопроводі під'їздів АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача обладнати будинок за вказаною вище адресою індивідуальними лічильниками газу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неврахування того, що стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов'язок ПАТ «Криворіжгаз» встановити за власний рахунок саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирних будинках, а не загально-будинковий, як вважає відповідач.

Крім того посилаються на те, що відповідачем не було погоджено договори про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового ВОГ по АДРЕСА_1, не було погоджено відключення будинку за вказаною адресою від розподілу природного газу, та не було введено належним чином в експлуатацію групові вузли обліку природного газу на ввідних газопроводах під'їздів.

Також судом першої істанції не враховано, що листом від 15.12.2017 року мешканці будинку повідомили відповідача про відмову на встановлення групового вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі їх під'їзда.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПАТ РГК «Криворіжгаз» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3, які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника ПАТ РГК «Криворіжгаз» - Дубовик С.В., яка заперечувла проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачі є або власниками, або зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1, та є споживачами з отримання послуг газопостачання та сплачують такі послуги, що підтверджується копіями їх паспортів, довідками про склад сім'ї, копіями розрахункових документів про сплату коштів на рахунок ПАТ РГК «Криворіжгаз».

17.08.2017 року за адресою: АДРЕСА_1, на кожному з чотирьох під'їздів, встановлено загально-будинкові вузли обліку газу. Зазначені комерційні вузли обліку газу було опломбовано 17.08.2017 року, що підтверджено актами пломбування комерційного обліку газу ПАТ «Криворіжгаз» від 17.08.2017 року № 12903, №12904, №12905, №12906 (а.с. 108, 109).

24 серпня 2017 року, споживачі, в тому числі й позивачі по справі, що мешкають в АДРЕСА_1, звернулись до відповідача з колективною заявою про те, що вони заперечують проти встановлення групового вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі їх під'їзда та наполягають на встановленні індивідуальних приладів обліку газу (лічильників).

На зазначену колективну заяву, ПАТ РГК «Криворіжгаз» в своєму листі від 17.08.2017 року за № Ко02.32-ЛВ-14706-0817 повідомив про те, що ними ініційовано питання щодо встановлення на АДРЕСА_1 вузлів обліку природного газу, що не суперечить вимогам Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», та запропоновано врегулювати відносини щодо встановлення вузла обліку природнього газу, зняття показників будинкового (загальнобудинкового) вулза обліку та лічильників, встановлених в квартирах споживачів шляхом укладення відповідного договору (а.с. 20-22).

Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу неправомірного, на думку позивачів, встановлення відповідачем групових вузлів обліку природного газу на ввідних газопроводах під'їздів та фактичної відмови відповідача встановити індивідуальні лічильники природного газу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів, суд першої інстанції виходив з того, що на час виникнення правовідносин між сторонами не було встановлено обов'язок відповідача щодо встановлення позивачам індивідуальних лічильників природного газу, тому дії відповідача щодо встановлення загально-будинкових вузлів обліку газу не можна визнати неправомірними та на час розгляду справи таке право споживачів на встановлення індивідуальних лічильників закріплено законом із зазначенням строку, до якого має бути встановлено лічильники без визначення порядку черговості безкоштовного встановлення лічильників, який на час розгляду справи ще не сплив.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час звернення позивачів до суду з цим позовом), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до статті 1 цього Закону у ньому наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; - виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; - засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; - комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; - норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; - споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 зазначеного Закону, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 зазначеного Закону, державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем оператор ГРМ - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

ПАТ РГК «Криворіжгаз» є Оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу» газорозподільні підприємства зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

Установлено, що позивачі є споживачами природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об'єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об'єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі газорозподільних систем.

Колегією суддів встановлено, що позивачі приєдналися до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживають природний газ та сплачують рахунки за його споживання.

Тобто, при вирішенні питання за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суди повинні керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов'язаний був надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно зобов'язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі ще до 01 січня 2018 року.

Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Матеріалами справи встановлено, що позивачі - побутові споживачі газу, не відмовлялися від встановлення індивідуального лічильника газу у їх квартирах та заперечували проти встановлення вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі їх під'їзда.

Згідно Кодексу газорозподільних систем вбачається, що вузол обліку природного газу на ввідному газопроводі під'їзду встановлюється за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок, при цьому балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Тобто згоди окремого мешканця на встановлення загальнобудинкового приладу обліку не потрібно - це відповідальність голови ОСББ (якщо в будинку створене ОСББ) або керуючої компанії.

Натомість, відповідно до додатку №10 до Кодексу газорозподільних систем, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, регламентується застосування норми кубометрів газу 18,3 кубометрів, тобто завищеної норми споживання газу, в разі не забезпечення споживача індивідуальним лічильником газу, за умови, якщо споживач відмовляється від його встановлення за рахунок Оператора ГРМ.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивачів щодо визнання дій відповідача по встановленню вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі їх під'їзда підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачі не відмовлялись від встановлення їм індивідуальних лічильників газу, у зв'язку з чим порушено права споживачів щодо нав'язування таких умов одержання послуги, які ставлять споживачів у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, що є наслідком визначення неналежним чином ціни продукції. Тобто діями відповідача порушуються права споживачів газу - позивачів по справі.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів в частині визнання дій відповідача такими, що порушують права позивачів по справі як споживачів.

З приводу позовних вимог позивачів про зобов'язання відповідача, у відповідності до вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС встановити в квартирах будинку АДРЕСА_1 індивідуальні лічильники обліку природного газу (комерційний вузол обліку), колегія суддів зазначає наступне.

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Не встановлення відповідачем індивідуальних лічильників позивачам, що мешкають в АДРЕСА_1 суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Таким чином, задоволення вимог позивачів щодо зобов'язання відповідача встановити індивідуальні лічильники обліку природного газу до квартир позивачів, буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуального лічильника забезпечить оплату ними саме того об'єму газу, який ними спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Слід зауважити, що з позовними вимогами про визнання дій відповідача по встановленню вузла обліку природного газу на ввідному газопроводі їх під'їзда та встановлення індивідуальних лічильників обліку природного газу, до суду звернулись лише позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, інші мешканці АДРЕСА_1 з такими позовними вимогами до суду не звертались, тому колегія суддів вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання порушеними права споживачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 встановленням загальнобудинкового вузла обліку природного газу у будинку АДРЕСА_1, які передбачені статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нав'язування умов одержання послуги, які ставлять споживачів у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушення принципу рівності сторін договору та зобов'язання відповідача встановити в їх квартирах індивідуальні лічильники обліку природного газу, оскільки власниками інших квартир АДРЕСА_1 таких позовних вимог не заявлено, в той час як відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також колегія судів зазначає, що відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Таким чином, саме на відповідача покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Отже, обраний позивачами спосіб захисту суд вважає таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Зі змісту статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов'язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу та визначає обов'язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов'язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов'язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 1 січня 2021 року (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2260-VIII від 21.12.2017).

Зазначене вище відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 214/2435/17.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивачів про визнання порушеними прав споживачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 встановленням загальнобудинкового вузла обліку природного газу у будинку АДРЕСА_1, які передбачені статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нав'язування умов одержання послуги, які ставлять споживачів у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушення принципу рівності сторін договору та визнанням, за кожним з них, права на забезпечення індивідуальними лічильниками за рахунок Публічного акціонерного товариства регіональної газової компанії«Криворіжгаз» та зобов'язанням Публічного акціонерного товариства регіональної газової компанії «Криворіжгаз», за свій рахунок, в строк до 01 січня 2021 року, здійснити встановлення в квартирах позивачів індивідуальних газових лічильників.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті.

У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно із статтею 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" за подання позову немайнового характеру.

Позивачі, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», звільнені від сплати судового збору при зверненні з даним позовом, однак, при поданні позову кожен з позивачів, мав сплатити по 1409,60 грн. судового збору, а разом 5638,40 грн. Крім того, позивачі, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», звільнені від сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 8457,60 грн., що складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» на користь держави підлягають стягненню 9867,20 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383,386 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати порушеними права споживачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 встановленням загальнобудинкового вузла обліку природного газу у будинку АДРЕСА_1, які передбачені статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нав'язування умов одержання послуги, які ставлять споживачів у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушення принципу рівності сторін договору.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство регіональної газової компанії «Криворіжгаз», за свій рахунок, в строк до 01 січня 2021 року, здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам ОСОБА_1 (АДРЕСА_2), ОСОБА_2 (АДРЕСА_3), ОСОБА_3 (АДРЕСА_4), ОСОБА_4 (АДРЕСА_5).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства регіональної газової компанії «Криворіжгаз» на користь держави судові витрати по справі в сумі 9867 (дев'ять тисяч вісімсот шістдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: