РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10079/17

пр. № 2/759/509/19

05 лютого 2019 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_3) до ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_4) про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики із ОСОБА_2 у розмірі 7500 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач у визначений сторонами строк, взяті у позику грошові кошти у розмірі 7500,00 грн. не повернув, чим порушив умови укладеного ними договору, що є порушенням цивільного права позивача, яке він хоче захистити у судовому порядку.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 04.09.2017 року провадження у справі відкрито і призначено судове засідання на 6 березня 2018 року на 10:20 год.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 6 березня 2018 року суд постановив продовжити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Сторони у справі про судовий розгляд даного позову були повідомлені належним чином.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 20 грудня 2015 року ОСОБА_2 було складено розписку про те, що ним було отримано у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 7500 грн., із кінцевим строком повернення - до 20 січня 2016 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику, а розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

З урахуванням вищезазначених норм, а також враховуючи те, що, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що боргова розписка, яка підтверджує укладення договору позики, засвідчує факт передачі коштів позикодавцем, ОСОБА_3, позичальнику, ОСОБА_2.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Враховуючи наведене, а також те, що у ході розгляду даної справи відповідач не надав суду доказів виконання взятих ним грошових зобов'язань, зазначених у вказаній розписці, суд дійшов висновку про те що вимоги даного позову є обґрунтованими, що свідчить про наявність підстав для їх задоволення і стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7500,00 грн.

Крім того, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачені при подачі позову судовий збір у розмірі 640,00 грн., відповідно до статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 525-527,530, 610, 611, 625, 1054 ЦК України, ст.ст.6, ч. 13 ст. 7, 8-13, 18, 19,77-79, 89, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_3) до ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_4) про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7500,00 грн. боргу за розпискою від 20.12.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 640 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Миколаєць