Єдиний унікальний номер справи 484/4609/18
Провадження № 22-ц/812/1617/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_4 ,рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене у приміщенні того ж суду 11 липня 2019 року, під головуванням судді Маржиної Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

у с т а н о в и л а :

11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Він є власником мікроавтобусу «Рено-Трафік», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ,а відповідач - автомобіля ВАЗ-21011, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 НІ.

13 лютого 2016 року о 13.00 годині, ОСОБА_3 ,керуючи належним йому автомобілем і виїжджаючи з прилеглої території БК «Фрегат», проявивши неуважність, не надав перевагу в русі автомобілю позивача, що рухався по головній дорозі по вул. Корабельній в м. Первомайську Миколаївської області, не вжив заходів щодо уникнення аварійної ситуації, допустив зіткнення керованого ним автомобіля з автомобілем позивача, чим порушив вимоги 10.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 1306 від 10.10.2001 р., внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів та їх пошкодження.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 14 серпня 2017 року у справі № 484/1748/17, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків адміністративного стягнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Для визначення матеріального збитку транспортного засобу, на замовлення ОСОБА_1 експертом-оцінювачем ОСОБА_5 було проведено автотоварознавче дослідження. Відповідно до його звіту № 5470 від 23 лютого 2016 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власникові автомобіля «Рено-Трафік», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату оцінки, складає 69 185 гривень; вартість відновлювального ремонту складає 103 119 гривень.

Неодноразові звернення позивача до винуватця ДТП, щодо добровільного відшкодування матеріальних збитків позитивного результату не дали.

Посилаючись на викладені обставини та небажання відповідача відшкодовувати шкоду, ОСОБА_1 , після декількох уточнень позовних вимог, кінцево просив стягнути з відповідача на свою користь:

-103 119 гривень вартість відновлювального ремонту автомобіля;

-10 000 гривень завдану моральну шкоду;

-1 800 гривень витрати на проведення автотоварознавчого дослідження;

1 149 гривень 19 копійок судового збору.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської областівід 11 липня 2019 року позов задоволено частково.

З відповідача на користь позивача стягнуто 69 185 гривень на відшкодування матеріальних збитків, 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, 1 800 гривень витрат на проведення автотоварознавчого дослідження та судовий збір.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтотував невідповідністю висновків суду обставинам справи, положенням чинного цивільно-процесуального законодавства.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його у відповідності з нормами діючого законодавства.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що, відшкодуванню підлягають грошові кошти, відповідно до звіту про оцінку вартості (розміру) збитків внаслідок ушкодження колісного транспортного засобу, і відшкодовувати їх повинна винна в їх заподіянні особа.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі.

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду у повній мірі відповідає виписаному.

В силу статей 23, 1166, 1187 ЦК України, пунктів 4-6, 14-15 Постанова ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

При цьому, положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Якщо обидві сторони є володільцями джерела підвищеної небезпеки, то шкода відшкодовується за загальним правилами про цивільну відповідальність, тобто в залежності від вини сторони.

При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, які складаються з судового збору; витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз та залученням спеціалістів.

Саме наведеним і слід було керуватися районному суду прим вирішенні даного позову і він цього обов`язку дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, 13 лютого 2016 року, в дорожній пригоді, відповідачем, пошкоджено автомобіль позивача, мікроавтобус «Рено-Трафік», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 8-10, 17).

Автомобіль ВАЗ-21011 державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що на праві власності належить відповідачу, не мав обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно звіту № 5470 суб`єкта оціночної діяльності, (а.с. 70-129), вартість матеріального збитку автомобіля позивача, визначають такою, що дорівнює ринковій вартості такого ж автомобіля зі строком експлуатації та становить 69 185 гривень. Вартість відновлювального ремонту оцінена у 103 119 гривень, тобто, значно більше ринкової вартості автомобіля.

Як вбачається наданих позивачем документів, а саме: з акту виконаних робіт № 00245 від 23 березня 2019 року, закупочного акту запчастин від тієї ж дати, накладної № 00145, позивач за власний кошт здійснив ремонт свого автомобіля за загальну суму 91 820 гривень, проте суд вірно не взяв зазначені документи як докази, що підтверджують витрати позивача на ремонт автомобіля, оскільки вони датовані 23 березня 2019 року, та крім цього, не містять печатки ФОП ОСОБА_6 , який здійснював закупку запчастин та ремонт автомобіля позивача (а.с. 148-157) .

За такого, матеріальну шкоду, завдану власнику мікроавтобусу «Рено-Трафік», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що на праві власності належить позивачу, слід стягнути, виходячи з оцінки від 23 лютого 2016 року, зробленої на замовлення позивача.

Зазначені вище обставини, щодо розміру матеріальної шкоди, роблять висновки суду І інстанції такими, що можна вважати підтвердженими належними та допустимими доказами, а спір вирішеним у законний спосіб захисту.

Іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів, хоча за процесуальним законом, то є її обов`язком.

Стосовно розміру відшкодування моральних страждань позивача, то стягнута компенсація повністю відповідає положенням чинного законодавства, глибині та тривалості пережитих позивачем страждань, тривалості вимушених змін в його житті, необхідності докладати додаткових зусиль для відстоювання свого права та інтересу, щодо об`єкту власності у суді та правоохоронних органах, проведення ремонтних відновлювальних робіт, обставин скоєння відповідачем правопорушення, зокрема, його перебування у стані сп`яніння при керуванні власним автомобілем.

За такого, колегія вважає, що і в цій частині рішення є вірним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування чи зміни - немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 11 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

________________________________________________________

Повний текст постанови складено 03 грудня 2019 року.