КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1924/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/12701/16-ц

10 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Миколаєць І.Ю., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування та визнання права на спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

10 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування та визнання права на спадкування за законом.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 13 листопада 2009 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого, ОСОБА_5 передала у її власність належні ОСОБА_5 на праві власності 11/24 частини квартири АДРЕСА_1. Вона зобов'язувалася довічно повністю утримувати ОСОБА_5, забезпечуючи її доглядом, ліками, харчуванням, медичним обслуговуванням, необхідною матеріальною допомогою, сплачувати телефонні рахунки, робити необхідний ремонт в квартирі, а також надавати побутові послуги (прання білизни, послуги перукарні, приготування їжі, миття посуду, прибирання квартири) зі зберіганням в безкоштовному довічному користуванні ОСОБА_5 вказаної частини квартири, забезпечення організації поховання та ритуальних послуг в разі смерті відчужувача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, спадкоємцем за законом є онука покійної ОСОБА_3.

Вказувала на те, що вона доглядала за ОСОБА_5, надаючи їй усю необхідну допомогу, оскільки та була в безпорадному стані та самостійно не могла забезпечувати своє життя. Відповідачка не надавала допомоги ОСОБА_5 в той час, коли вона перебувала у важкому стані, не навідувала її та не цікавилась станом її здоров'я.

Посилаючись на наведене та на норми ч. 5 ст. 1224 ЦК України вважала, що є достатньо підстав для усунення від спадкування ОСОБА_3, як особи, яка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, яка внаслідок хвороби та похилого віку перебувала в безпорадному стані, потребувала догляду та матеріального утримання.

З огляду на зазначене, просила суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за нею (ОСОБА_2) право на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Борденюк В.В. від 10 листопада 2016 року було відкрито провадження у даній справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року справу було передано судді Миколаєць І.Ю.

Ухвалою від 18 березня 2017 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю. прийняла вказану справу до свого провадження.

08 червня 2018 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та зміну предмету позову.

Протокольною ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 липня 2018 року у задоволення клопотання ОСОБА_2 про прийняття заяви про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову було відмовлено.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування та визнання права на спадкування за законом відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року та задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зазначала, що суд не надав належної оцінки та не врахував обставини, що мають значення для справи, зокрема, що в 2015 році ОСОБА_5 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту її проживання однією сім'єю більше п'яти років зі спадкодавцем її колишнім чоловіком ОСОБА_6 та про зміну черговості одержання права на спадкування. Проте, провадження у даній справі було закрито у зв&quу ;язку зі смертю ОСОБА_5 Також суд не надав оцінки довіреності, виданої 18 березня 2013 року ОСОБА_5, якою вона уповноважила ОСОБА_2 вести від її імені справи. Таким чином, позивачка, як представник ОСОБА_5, з урахуванням вимог ст. 248 ЦК України, якою передбачено, що у разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків, з метою захисту прав довірителя та його майна, подала до суду позовну заяву про усунення від права спадкування онуки.

Вказувала на те, що суд безпідставно вважав, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона є спадкоємцем майна померлої, оскільки факт довготривалого проживання і піклування про ОСОБА_5, що підтверджується доказами, які були надані до суду, свідчить про те, що вона може бути спадкоємцем померлої.

Вважала, що відповідачка не має права на спадкування за законом, оскільки за життя дідуся та бабусі не турбувалася про них, не підтримувала їх матеріально, під час хвороби діда залишила його у безпорадному стані, чи фактично ухилилась від виконання свого обов'язку, як онуки, щодо утримання спадкодавця та надання йому допомоги.

28 грудня 2018 року відповідачка ОСОБА_3 поштою направила до суду відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилалась на те, що рішення суду є законним та обгрунтованим, позивачкою не надано суду доказів того, що вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 та має право на звернення до суду з вказаним позовом. Не надані позивачко і докази ухилення відповідачки від піклування за бабусею, а тому суд прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_7 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник Дванадцятої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи можливий у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 29 січня 1998 року, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 1/4 частина, ОСОБА_5 1/4 частина, ОСОБА_8 1/4 частина, ОСОБА_9 1/4 частина.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 19 квітня 2001 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано.

13 вересня 2001 року помер син ОСОБА_5 ОСОБА_9, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ( а.с. 11).

17 листопада 2007 року помер син ОСОБА_5 і батько ОСОБА_3 - ОСОБА_8 (копія свідоцтва про смерть а.с. 12).

24 лютого 2008 року помер колишній чоловік ОСОБА_5 і дідусь відповідачки - ОСОБА_6 (копія свідоцтва про смерть а.с. 14).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02 червня 2008 року, ОСОБА_5 після смерті свого сина ОСОБА_9 успадкувала належну йому на праві власності 1/4 частину квартири АДРЕСА_3.

13 листопада 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, згідно умов якого, ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_2 належні їй на праві власності 11/24 частини квартири АДРЕСА_4, а ОСОБА_2 зобов'язується довічно повністю утримувати ОСОБА_5, забезпечуючи її доглядом, ліками, харчуванням, медичним обслуговуванням, необхідною матеріальною допомогою, сплачувати телефонні рахунки, роботи необхідний ремонт в квартирі, а також надавати побутові послуги (прання білизни, послуги перукарні, приготування їжі, миття посуди, прибирання квартири) зі збереженням в її безкоштовному довічному користуванні вказаної частини квартири, забезпечення організації поховання та ритуальних послуг в разі смерті «відчужувача».

Згідно відомостей з Єдиного реєстру права власності на нерухоме майно, за ОСОБА_3 12 липня 2013 року зареєстровано право власності на 11/24 частин квартири АДРЕСА_5 на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 12 квітня 2013року.

18 липня 2013 року ОСОБА_5 звернулась до компетентних органів з нотаріально посвідченою заявою про систематичне невиконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за договором довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

З копії ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 15 червня 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадкування, встановлення факту проживання однією сім'єю більше п'яти років зі спадкодавцем ОСОБА_6. Провадження у даній справі було закрито у зв'язку зі смертю ОСОБА_5.

19 серпня 2017 року, на виконання ухвали суду від 17 липня 2017 року, завідувач Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 надіслав повідомлення про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 в даній нотаріальній конторі спадкова справа не заводилася.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування та визнання права на спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини між позивачкою та спадкодавцем ОСОБА_5 виникли на підставі договору довічного утримання. На виконання умов цього договору право власності на 11/24 частин квартири АДРЕСА_4 перейшло до позивачки, доказів того, що вона є спадкоємицею майна померлої ОСОБА_5 та в установлені законом строки звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, позивачка суду не надала, а відповідно до вимог ст. 1224 ЦК України, право вимоги про усунення від спадкування належить особі, яка сама є спадкоємцем відповідної черги, або особі, право на спадкування у якої виникає після усунення негідного спадкоємця від спадкування. Докази умисного ухилення відповідачкивід надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_5 суду не надано, а тому позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на повно та об&q?нц;єктивно встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та вимогах матеріального і процесуального закону, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом про усунення відповідачки ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті її бабусі ОСОБА_5, позивачка посилалась на те, що ОСОБА_5 була особою похилого віку, часто хворіла, останні роки не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала постійної сторонньої допомоги, не могла вільно самостійно пересуватись. Зазначала, що доглядом ОСОБА_5, забезпеченням її ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням займалася позивачка. Відповідачка не надавала матеріальної допомоги своїй бабусі, не піклувалась про неї, хоча мала таку можливість. Про смерть ОСОБА_5 відповідачка дізналася тільки через 3 дні, на похоронах її не було. Позивачка повністю займалася організацією поховання та поминок та до цього часу доглядає за могилою померлої.

В обґрунтування своїх позовних вимог, як на докази, посилалась на медичні документи та на наявність у неї таких документів, як свідоцтва про смерть ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_6, довідки про поховання ОСОБА_5, свідоцтва про поховання ОСОБА_5, свідоцтва про смерть ОСОБА_8 та ОСОБА_11, що були синами ОСОБА_5

Вважає, що надані суду докази свідчать про те, що саме позивачка здійснювала догляд та піклування за спадкодавцем ОСОБА_5, яка за станом свого здоров'я, через похилий вік та тяжкі хвороби була в важкому, безпорадному стані, її хвороби призвели до неможливості її самостійно себе обслуговувати, вона потребувала сторонньої допомоги від онуки ОСОБА_3, яка могла таку допомогу надавати, але не надавала, що свідчить про ухилення її від свого обов'язку.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.6 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Статтею 1259 ЦК України передбачена можливість зміни черговості одержання спадкоємцями права на спадкування.

Отже, виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що лише можливі спадкоємці можуть ставити питання про усунення від права на спадкування.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, надані сторонами докази та, з урахуванням вимог матеріального права, прийшов до обгрунтованого висновку про те, що між позивачкою та спадкодавцем ОСОБА_5 склались правовідносини, що виникли на підставі договору довічного утримання. На виконання умов цього договору право власності на 11/24 частин квартири АДРЕСА_3 перейшло від ОСОБА_5 до позивачки, доказів того, що вона є спадкоємицею майна померлої ОСОБА_5, в установлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивачка суду не надала, а відповідно до вимог ст. 1224 ЦК України, право вимоги про усунення від спадкування належить особі, яка сама є спадкоємцем відповідної черги, або особі, право на спадкування у якої виникає після усунення негідного спадкоємця від спадкування.

Доводи апеляційної скарги про те, що 18 березня 2013 року ОСОБА_5 була видала довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_2 вести від її імені справи, а тому позивачка як представник ОСОБА_5, з урахуванням вимог ст. 248 ЦК України, якою передбачено, що у разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає свої повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків, з метою захисту прав довірителя та його майна подала до суду позовну заяву про усунення від права спадкування онуки, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не грунтуються на вимогах закону та досліджених судом доказах, з огляду на наступне.

З досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а 15 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування та визнання права на спадкування за законом від свого імені та в своїх інтересах, а не в інтересах спадкодавця. Довіреності від 18 березня 2013 року на підтвердження своїх повноважень, наданих їй ОСОБА_5 позивачка суду ні при пред&q?а ;явленні позову, ні в при подальшому розгляді справи суду не надавала. Крім того, вимоги ч.1 ст. 248 ЦК України щодо збереження представником за довіреністю своїх повноважень після смерті довірителя стосуються лише ведення представником невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.6 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило абз. 2 ч.3 ст. 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило ч. 5. ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадщину на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України потрібно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, ухилення від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини.

Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: 1) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 2) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи; 3) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних та допустимих доказівтого, що спадкодавець ОСОБА_5 у зв'язку з хворобою потребувала допомоги саме відповідача ОСОБА_12, за умови отримання її від ОСОБА_2 на підставі виконання умов договору довічного утримання, та що спадкодавець зверталась до відповідачки за будь-якою допомогою.

Не надано позивачкою також доказів умисного ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцю чи її бездіяльності, спрямованої на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не має права на спадкування за законом, оскільки за життя дідуся та бабусі не турбувалася про них, не підтримувала їх матеріально, під час хвороби діда залишила його у безпорадному стані, чим фактично ухилилась від виконання свого обов'язку, як онука, щодо утримання спадкодавця та надання йому допомоги є необґрунтованими, надання допомоги діду відповідачки взагалі не стосується предмету доказування у даній справі, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Крім того, як було встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи 13 листопада 2009 року був укладений договір довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 належні їй на праві власності 11/24 частин квартири АДРЕСА_4, а ОСОБА_2 зобов'язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_5, забезпечуючи її доглядом, ліками, харчуванням, медичним обслуговуванням, необхідною матеріальною допомогою, сплачувати телефонні рахунки, роботи необхідний ремонт в квартирі, а також надавати побутові послуги (прання білизни, послуги перукарні, приготування їжі, миття посуди, прибирання квартири) зі збереженням в її безкоштовному довічному користуванні вказаної частини квартири, забезпечення організації поховання та ритуальних послуг в разі смерті «відчужувача».

Таким чином, саме на позивачку ОСОБА_2, відповідно до договору довічного утримання, були покладені обов&qu ;язки щодо довічного повного утримування спадкодавця ОСОБА_5. За умовами вказаного договору за довічне утримання ОСОБА_5 ОСОБА_13 отримала у власність належні на праві власності ОСОБА_5 11/24 частини квартири АДРЕСА_4.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції належним чином перевірена сукупність обставин, за наявності яких можливе застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України, повно та об&qufo;єктивно встановлені дійсні обставини справи, досліджені надані сторонами докази, яким надана вірна правова оцінка та обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування та визнання права на спадкування за законом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 січня 2019 року.

Головуючий: Судді: