КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 367/3799/17

номер провадження: 22-ц/824/14589/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року у складі судді Саранюк Л.П., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс- Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті») звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20 листопада 2017 року, остаточно просило витребувати у ОСОБА_1 на свою користь об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09, загальною площею 57,2 кв.м.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва ЖК «Коцюбинський» за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказував, що 18 березня 2011 житловий будинок АДРЕСА_1 був введений в експлуатацію, а 09 червня 2011 року рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області було присвоєно поштову адресу житловому будинку №2 та доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити й видати свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначав, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, було задоволено позов ОСОБА_4 та визнано за нею права власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1 . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено повністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року.

Позивач зазначав, що 05 квітня 2017 року йому стало відомо, що 27 грудня 2013 року ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року. 28 грудня 2013 року ОСОБА_4 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу відчужила вказане нежитлове приміщення ОСОБА_2 . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 жовтня 2017 року власником спірного нежитлового приміщення є відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2017 року.

Вказував, що ТОВ «Аверс-Сіті» є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , оскільки є замовником об`єкта будівництва. Вказане нерухоме майно вибуло з власності ТОВ «Аверс-сіті» не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, яке в подальшому було скасоване. Тому вважав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мали права розпоряджатись цим нерухомим майном, а тому воно підлягає витребування з незаконного володіння останнього набувача - ОСОБА_1 на користь позивача відповідно ст. 388 ЦК України. З наведених підстав ТОВ «Аверс-Сіті» просило його позов задовольнити.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року позов ТОВ «Аверс-Сіті» задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09, загальною площею 57,2 кв.м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Осипенко В.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Аверс-Сіті» відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вважати, що нежитлове приміщання АДРЕСА_1 , було відчужене протиправно є помилковим, оскільки на момент реєстрації права власності за ОСОБА_4 на вказане нерухоме майно було зареєстровано законно на підставі рішення суду. Вказує, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що відповідач ОСОБА_1 набула право власності на спірне нерухоме майно законним шляхом, жодних підстав, які б вказували на порушення чи завідомо незаконне володіння цим майном дарувальником ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування, не існувало. Зазначає, що судом першої інтманацїі не вирішувалось питання оскарження факту набуття права власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщання № 172 , яка ОСОБА_1 є законним та єдиним власником вказаного нежитлового приміщення. На даний момент не існує будь-якого рішення суду, яким скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на витребуване майно.

Учасники справи, не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва ЖК «Коцюбинський» за адресою: АДРЕСА_1 .

18 березня 2011 року житловий будинок АДРЕСА_1 був введений в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом відповідності КС №00002053, який засвідчує відповідність закінченого будівництва багатоповерхового житлового будинку з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерхового паркінгу (а.с.95, т.1).

Встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 09 червня 2011 року було присвоєно поштову адресу житловому будинку № 2 та доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити й видати свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири закінченого будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.96-100, т.1).

09 червня 2011 року ТОВ «Аверс-Сіті» отримало свідоцтво про право власності на квартири закінченого будівництва за адресою: АДРЕСА_1 за вказаною адресою. 29 вересня 2011 року ТОВ «Аверс-Сіті» здійснило державну реєстрацію права власності на це майно, індексний номер: 34757373, номер запису: 195 (а.с.247-248, т.1).

Судом першо інстанції встановлено, що 20 березня 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Аверс -Сіті» про визнання права власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 ст.18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, позов ОСОБА_4 задоволено та визнано за нею права власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1 (а.с.19-25, т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 26-29, т.1).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 відмовлено (а.с. 30-37, т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.38-41, т.1).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року, позовну заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення (а.с. 42-45, т.1).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року ОСОБА_4 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року (а.с.46).

По справі встановлено, що 27 грудня 2013 року ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , номер запису про власності: 4109470, індексний номер: 9618635.

Також встановлено, що 28 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льовушкіним О.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 170 (а.с.132-133, т.1). 30 грудня 2013 року ОСОБА_2 здійснила державну реєстрацію права власності на це майно, серія та номер: 1635, індексний номер: 9682844.

30 травня 2017 між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1639 (а.с.221, т.1). Того ж дня ОСОБА_1 здійснила державну реєстрацію права власності на це майно, номер запису про власності: 20673123.

Наведені обставини також підтверджують витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не заперечуються учасниками справи.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Системний аналіз положень зазначеної статті застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі №6-146цс13, від 28 січня 2015 року у справі №6-218цс14, від 24 червня 2015 року у справі №6-251цс15, 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16.

Установивши, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 вибуло з власності ТОВ «Аверс-Сіті» не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, яке було скасовано 26 лютого 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування із чужого незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» спірного об`єкту нерухомості.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Аверс-Сіті».

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є законним та єдиним власником вказаного нежитлового приміщення, оскільки на даний момент не існує будь-якого рішення суду, яким скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, а тому воно не може бути витребуване у відповідача, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний правовий висновок викладено у пунктах 146-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.

Таким чином відсутність рішення суду, яким скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане вище нежитлове приміщення, не є перешкодою для витребування у неї цього майна власником на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення конституційних прав ОСОБА_1 щодо незаконного позбавлення її права власності на майно, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач, як власник спірного майна має право його витребувати із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, так як ТОВ «Аверс-Сіті» доведено факт вибуття майна з його володіння не з його волі. У зв`язку з викладеним посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського суду з прав людини, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України стосуються саме захисту прав позивача, як власника, позбавленого права володіння й розпорядження майном.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді