Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 296/5173/17

провадження № 61-4144св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомирська спеціалізована пересувна механізована колона»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2018 року у складі головуючого-судді Сингаївського О. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 28 січня 2019 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирська спеціалізована пересувна механізована колона» (далі - ТОВ «Житомирська СПМК») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що у період з 13 січня 2000 року перебував у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Житомирська СПМК» (далі - ВАТ «Житомирська СПМК»), правонаступником якого є ТОВ «Житомирська СПМК», та займав посаду голови правління вказаного товариства. 25 жовтня 2014 року звільнений із займаної посади, однак при звільненні йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі.

З урахуванням викладеного та збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Житомирська СПМК» на свою користь 146 649,43 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 141 600,57 грн компенсації заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати та 96 879,99 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт наявності заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем не доведено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 28 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення ґрунтуються на суб`єктивному сумніві (припущенні) суддів, оскільки суди не встановили обставин проведення розрахунку з позивачем, що визначало б єдину підставу для відмови у захисті майнових трудових прав особи. Позивачем на підставі належних і допустимих доказів доведено як факт перебування із відповідачем у трудових відносинах так і розмір посадового окладу, з якого відбувалося нарахування страхових внесків. Натомість відповідач не підтвердив належними доказами відсутність перед ним заборгованості із заробітної плати та відмовився надати офіційну довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за спірний період, надавши неправдиві відомості про те, що нібито позивач при звільненні не передав установчі, фінансові, технічні та інші документи товариства. Позивач будучи головою правління товариства був лише організатором роботи колегіального органу - правління, до складу якого входили інші акціонери, посадовими обов`язками якого було оформлення колегіальних рішень та їх виконання, а відтак позивача не здійснював собі виплату заробітної плати, на що безпідставно послався суд першої інстанції. Крім того, директором товариства було призначено іншу особу. Таким чином, позивач ніколи не був розпорядником коштів товариства, не приймав рішень стосовно виплати заробітної плати працівникам, до його обов`язків не належало ведення та зберігання установчих, фінансових та технічних документів товариства. Не врахування судами першої та апеляційної інстанцій доказів на підтвердження протиправності дій посадових осіб відповідача та інших учасників товариства щодо заволодіння часткою позивача у статутному капіталі ТОВ «Житомирська СПМК», не встановлення повноважень голови правління товариства, обставин перетворення юридичних осіб та не дослідження спірних трудових відносин з урахуванням корпоративних прав позивача у товаристві, призвело до ухвалення незаконних рішень у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У червні 2019 року ТОВ «Житомирська СПМК» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивач не має будь-яких даних щодо розміру боргу по заробітній платі перед ним зі сторони товариства, позовну заяву подано без зазначення доказів, якими обґрунтовуються вимоги, у зв`язку з чим судом було витребувано інформацію про заборгованість товариства по виплаті заробітної плати з органів Пенсійного фонду України, згідно довідок якого відрахування з заробітної плати позивача відповідачем здійснено в повному обсязі, заборгованість по заробітній платі відсутня. Таким чином, ОСОБА_1 не доведено факт наявності заборгованості відповідача перед ним по заробітній платі. Головним аргументом касаційної скарги позивача є порушення його корпоративних прав як учасника товариства іншими учасниками, а не підприємством - як найманого працівника, що не має жодного відношення до даного спору й не може вплинути на законність оскаржуваних рішень. Крім того, саме ОСОБА_1 займав посаду керівника товариства, розпоряджався його матеріальними цінностями та відповідач за своєчасність виплати заробітної плати найманим працівникам, яким також був і сам, голова правління, відповідно до пункту 8.4.5 Статуту товариства одноосібно керував господарською та фінансовою діяльністю підприємства, на якому правління не обиралося.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 з 13 січня 2000 року перебував у трудових відносинах з ВАТ «Житомирська СПМК», правонаступником якого є ТОВ «Житомирська СПМК», а саме обіймав посаду голови правління товариства.

25 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2009 року з ВАТ «Житомирська СПМК» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 2003 року по 2009 рік в розмірі 23 937,42 грн, індексацію заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 2003 року по червень 2009 року в сумі 3 883,57 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів за період з липня 2004 року по квітень 2009 року в розмірі 1 635,21 грн, компенсацію на донараховану суму індексації за період з січня 2004 року по червень 2009 року в сумі 1 434,80 грн, компенсацію за невикористану відпустку за період з січня 2000року по червень 2009 року в розмірі 10 062,72 грн, а всього 50 953,72 грн.

Будь-які відомості щодо неотримання позивачем заробітної плати у період з 2010 року по 2016 рік у матеріалах справи відсутні.

З метою підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявив клопотання про витребування у ТОВ «Житомирська СПМК» розрахунково-платіжних відомостей за 2000-2014 роки щодо нарахування та виплати йому заробітної плати, копії наказів про його призначення та звільнення з посади голови правління товариства, довідки про нараховану, фактично виплачену та невиплачену заробітну плату за період з 13 січня 2000 року по 25 жовтня 2014 року, яке ухвалою суду від 11 липня 2017 року задоволено.

Листом від 01 грудня 2017 року № 01/11-1 ТОВ «Житомирська СПМК» повідомило про неможливість надання витребуваних судом документів, у зв`язку з тим, що при звільненні ОСОБА_1 відмовився передати новому керівнику підприємства установчі, фінансові, технічні та інші документи товариства, що підтверджується неодноразовими зверненнями ТОВ «Житомирська СПМК» до ОСОБА_1 , зверненнями ТОВ «Житомирська СПМК» до правоохоронних органів (а. с. 45-69).

Інших клопотань щодо витребування доказів, допит свідків, призначення експертиз, ОСОБА_1 та його представником заявлено не було.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини п`ятої статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною першою статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні норми викладено у частині першій статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» та частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З системного аналізу статей 21, 94, 83, 116 233 КЗпП України виходить, що судовому захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці»структуру заробітної плати складає основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства та обставини справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки обставини на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог не підтверджено належними і допустимими доказами, а відтак позивачем не доведено порушення його трудових прав відповідачем, зокрема щодо виплати заробітної плати.

Доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій протиправності дій посадових осіб відповідача та інших учасників товариства щодо заволодіння часткою позивача у статутному капіталі ТОВ «Житомирська СПМК», не встановлення повноважень голови правління товариства, обставин перетворення юридичних осіб та не дослідження спірних трудових відносин з урахуванням корпоративних прав позивача у товаристві, є неспроможними та правового значення для вирішення трудового спору не мають, оскільки стосуються корпоративних прав позивача, як акціонера товариства.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивачем доведено факт трудових відносин із відповідачем та розмір посадового окладу є безпідставними, оскільки факт перебування ОСОБА_1 на посаді голови правління ТОВ «Житомирска СПМК» не заперечується відповідачем, натомість позивачем не надано жодного доказу на підтвердження неотримання ним заробітної плати та наявності перед ним заборгованості. Крім того, після повідомлення ТОВ «Житомирска СПМК» про неможливість надання витребуваних судом фінансових документів через їх відсутність, стороною позивача не було заявлено інших клопотань про витребування доказів, допит свідків чи призначення експертиз.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що відповідач повинен довести про відсутність заборгованості по заробітній платі, не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки в ході розгляду справи в судах попередніх інстанцій жодних належних та допустимих доказів про наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі не надано. Позивачем не спростовані доводи відповідача про те, що позивач при звільненні не передав документацію в тому числі і відомості про нарахування та виплату заробітної плати. В матеріалах справи відсутні з цього приводу рішення суду, рішення правоохоронних чи контролюючих органів, з яких можна було б зробити висновок про те, що такі документи наявні у відповідача.

Інші доводи касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Крім того, такі доводи касаційної скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Рішення суду першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко