Справа № 450/3446/17 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/39/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Кукси Д.А. від 3 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на Ѕ частину спільного набутого майна та про надання її у володіння та користування, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на 1/2 частину спільного набутого майна та про надання її у володіння та користування - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, в якому повністю задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано рішення апеляційного суду від 25 грудня 2013 року та від 03 жовтня 2017 року. Вказує на те, що усі документальні докази знаходяться у спірному житловому будинку, у якому на даний час проживає відповідач та доступу до спільно набутого майна та особистих речей апелянту не надається. В доповненнях до апеляційної скарги вказує на те, що у 1995 році між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. За час шлюбу було куплено приватизовану земельну ділянку з незавершеним будівництвом та за час шлюбу будинок був завершений, але не зданий в експлуатацію.

В судове засідання у якому було ухвалене остаточне судове рішення відповідач не з`явився, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у його відсутності зважаючи на те, що такий учасник справи повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що його інтереси у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, а також справ №1316/4327/12, №450/1365/16-ц, № в межах доводів позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема п. 1 ч. 1 ст. 19, ч.ч. 1, 5 ст. 81, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 83, ч. 1 ст. 84, ч. 7 ст. 82, ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР) та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що сторона позивача, як на підставу для задоволення позовних вимог покликається на те, що під час перебування з відповідачем в шлюбі, вони набули у власність спільну сумісну власність подружжя, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . В своїх позовних вимогах позивач просить, визнати за нею право на 1/2 вищевказаного майна та надання їй у володіння та користування таке. Позивачем перед судом не заявлялося клопотань про витребування доказів, та не надано суду жодного доказу на підтвердження свої позовних вимог, окрім позовної заяви, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому в задоволенні позовних вимог судом відмовлено.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають.

12.12.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася в Пустомитівський районний суд Львівської області з цивільним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спільно набутого майна (а саме Ѕ частину приватизованої земельної ділянки та незавершеного будівництва, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , а також приватизовану земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства)та про надання їй у володіння та користування.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, під час спільного проживання у шлюбі з відповідачем, 14.02.1996 року було придбано та на відповідача приватизовано ділянку з незавершеним будівництвом у АДРЕСА_2 . Вказаний житловий будинок добудували разом та облагороджували територію. Відповідно до розпорядження голови Пустомитівської РДА № 715 від 24.12.2004 року, затверджено акт державної технічної комісії № 421 від 18.12.2004 року про готовність до експлуатації закінченого будівництва індивідуального житлового будинку. Однак з волі відповідача будинок в експлуатацію незданий на нього видано правовстановлюючого документа. Також перебуваючи у шлюбі з відповідачем, йому на території Скнилівської сільської ради було виділено та приватизовану земельну ділянку для ведення селянського господарства. 2011 році шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач намагалась отримати свою частку майна, відповідно до СК України, також зазначає, що вона має право на користування вищевказаним майном. Незважаючи на вищенаведене відповідач не визнає права на позивача частину спільно набутого майна. На підставі наведеного просила позовні вимоги задоволити.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 травня 1995р. по 11 березня 2011р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01.03.2011 року (справа №1316/4327/12 Т.1 а.с.42).

У період перебування в зареєстрованому шлюбі сторін, 14 лютого 1996р. ОСОБА_2 за договором купівлі продажу придбав у гр. ОСОБА_4 незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 готовністю 16%, розрахований на два поверхи, житловою площею 56,2 кв. м. та загальною площею 103,1 кв. м. (Дублікат договору купівлі продажу від 14.02.166р. справа №1316/4327/12 Т.1 а.с. 61).

Розпорядженням голови Пустомитівської районної державної адміністрації №715 від 24 грудня 2004р. затверджено акт Державної технічної комісії №421 від 18 грудня 2004р. про готовність до експлуатації закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку (нове будівництво) за адресою АДРЕСА_2 зовнішніми розмірами 10,75 х 13,08, який складається з двох житлових кімнат, кухні, вітальні, кладових, санвузлів, загальною площею 207, 20 кв. м., житловою площею 51,50 кв. м., розташований на земельній ділянці площею 1000 кв. м.; на земельній ділянці знаходиться господарська будівля зовнішніми розмірами - 4,10 х 7,6 м. (літня кухня). В акті державної технічної комісії зафіксовано, що будинок має індивідуальне опалення, електропостачання, колодязь для водопостачання, каналізацію у вигляді вигрібної ями, благоустрій та озеленення земельної ділянки виконано (справа №1316/4327/12 Т.1 а.с. 73-74).

Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 10.03.2004р. виготовлено технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 , у якому міститься характеристика будинку, допоміжних будівель та споруд та їх оцінка, експлікація приміщень по плану індивідуального житлового будинку та, зокрема, вказано наявність огорожі навколо земельної ділянки, хвіртки та воріт, замощення (справа №1316/4327/12 Т.1 а.с. 116-118).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб і сім`ю УРСР (в редакції чинній на час придбання незавершеного будівництвом житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Так, відповідно до ст. 60 СК України (в редакції чинній на даний час), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зважаючи на вказані вимоги закону, у позивачки ОСОБА_1 відповідно до положень ст.ст. 60, 63 СК України є правові підстави вважати себе співвласником зазначеного об`єкту незавере7ного будівництва (будинку) та мати рівні права з відповідачем на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Крім цього, судом встановлено, що придбаний 14.02.1996р. у період шлюбу сторін недобудований житловий будинок знаходився на земельній ділянці площею 0,1000 га., яка була надана попередньому власнику ОСОБА_5 у приватну власність на підставі рішення Скнилівської сільської ради від 31 жовтня 1994р. №14 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується виданим ОСОБА_5 державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ЛВ №070069 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №140 від 12 жовтня 1995р.

Згідно ст. 30 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

З договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 14 лютого 1996р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вбачається, що інших, ніж вказано у ч.1 ст. 30 Земельного кодексу України умов переходу права власності на земельну ділянку до нового власника не передбачено.

Враховуючи вказане, а також збереження незмінним цільового призначення земельної ділянки до покупця ОСОБА_2 перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок.

Крім цього, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.127-129) за відповідачем 27.06.2018р. зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, кадастровий номер :01:001:0524, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Також, згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (Справа №6-47цс16) за позовом одного з подружжя, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Таким чином, об`єкт незавершеного будівництва, що зводився за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Вказані обставини, також, встановлені рішеннями судів між цими ж сторонами, що набрали законної сили і відповідно є приюдиційними, а конкретно у справах №1316/4327/12 та №450/1365/16-ц.

Зважаючи на вказане, предметом спору є об`єкт, який має правовий статус об`єкту незавершеного будівництва, оскільки у встановленому законом порядку не прийнятий в експлуатацію, хоча готовий до експлуатації, і на нього відсутня державна реєстрація права власності, яка для виникнення права власності на нерухоме майно в силу закону є обов`язковою, тому вказаний незавершений будівництвом житловий будинок на АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя, з рівними частками кожного з них в цьому майні, а тому вимоги про визнання за ОСОБА_1 права на Ѕ частку у об`єкті незавершеного будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_2 , загальною площею 207,2 кв.м., в.т.ч. житловою площею 51,5 м.кв. слід вважати обґрунтованими та такими, що безпідставно були відхилені судом першої інстанції.

Також, зважаючи на те, що за ОСОБА_2 зареєстровано в 2018 році право власності на земельну ділянку, яка була набута подружжям під час шлюбу разом із об`єктом незавершеного будівництвом будинку та є приналежністю до цього об`єкту, підлягає відповідно поділу між подружжям і ця земельна ділянка, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, кадастровий номер :01:001:0524, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Тому цю вимогу теж слід вважати обґрунтованою.

Що стосується вимог про визнання права власності на Ѕ земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та про надання майна у володіння та користування, то у задоволенні таких слід було б відмовити за недоведеністю.

Так, жодних доказів на підтвердження факту існування земельної ділянки, як об`єкта спільної сумісної власності, позивачка не навела, клопотань про витребування таких доказів нею не заявлялось. Що стосується двох згаданих об`єктів права спільної сумісної власності, то визнання права на Ѕ частину таких відповідно надає позивачці право на рівне з відповідачем володіння користування та розпорядження такими, а тому вимоги про надання таких об`єктів у володіння та користування слід вважати дублюють попередні та додатково до задоволення не підлягають.

Відмова в цій частині позовних вимог, не позбавляє позивачку права повторного звернення до суду з аналогічними вимогами за наявності доказів обґрунтованості таких.

Що стосується доводів відповідача про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог та збору доказів судом апеляційної інстанції з власної ініціативи, то такі не слід вважати обґрунтованими, оскільки судом першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 11, 12, 13, 76,77-81, 89 ЦПК України, належним чином не роз`яснено позивачці її прав та обов`язків; можливості заявлятисуду клопотання про витребування доказів; не роз`яснено наслідки її тих чи інших процесуальних дій; тощо, що відповідно вплинуло на повноту дослідження доводів позивачки та перевірку їх доказами.

Так, як вбачається із журналів судових засідань розгляд вказаної справи проведено протягом 33 хв., що слід вважати неналежним для справи такої категорії (попереднє судове засідання тривалістю 8 хв., розгляд справи по суті 25 хв.). Вказане не могло не вплинути на всебічність та повноту з`ясування обставин справи. Тому, суд апеляційної інстанції змушений був вжити заходів для усунення неповноти з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами.

Щодо доводів представника відповідача про застосування строку давності, то такі доводи теж слід вважати безпідставними та така заява у суді апеляційної інстанції розглянута та застосовна бути не може, так як сторона відповідача, яка брала участь у розгляді справи у суді першої інстанції, такої заяви у суді першої інстанції не подавала, що виключає можливість її розгляду та застосування в суді апеляційної інстанції.

Тому, доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку скаргу слід задовольнити частково. Рішення ж суду першої інстанції слід скасувати із ухваленням нового рішення про задоволення позову частково як частково обґрунтованого. Так, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права на Ѕ частку у об`єкті незавершеного будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_2 , загальною площею 207,2 кв.м., в.т.ч. житловою площею 51,5 м.кв. та на Ѕ частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, кадастровий номер :01:001:0524, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)слід задовольнити. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 травня 2018 року- скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на Ѕ частину спільного набутого майна та про надання її у володіння та користування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на Ѕ частку у об`єкті незавершеного будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_2 , загальною площею 207,2 кв.м., в.т.ч. житловою площею 51,5 м.кв.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, кадастровий номер :01:001:0524, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В задоволенні решти позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра