Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 466/9411/15-ц

провадження № 61-28417св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року у складі судді Білінської Г. Б. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 2005 року проживали з відповідачем як подружжя. 16 квітня 2008 року на ім'я відповідача укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 15,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1, яке вони мали намір реконструювати в житлове. Зазначений договір укладався з відстроченням платежу в розмірі 15 000,00 доларів США за домовленістю із власниками. Для придбання вказаного приміщення спільних коштів бракувало, тому вони вирішили, що ОСОБА_5 візьме кредит у банку на своє ім'я під заставу спірного приміщення, а вона за цей час продасть належний їй на праві власності будинок у с. Куровичі Золочівського району Львівської області. Після продажу належного їй будинку кредит був повністю погашений. Вони разом із відповідачем за спільні кошти проводили ремонт у спірному приміщенні, купували меблі, а потім переселились до нього та проживали як сім'я. У 2013 році вони зареєстрували шлюб, проте у 2015 році їхні відносини погіршилися і відповідач перестав визнавати, що спірне приміщення є їхнім спільним майном.

Враховуючи наведене, позивач, із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частини нежитлового приміщення площею 15,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_5 зазначив, що спірне нежитлове приміщення є його особистим майном, придбаним до шлюбу з ОСОБА_4

Враховуючи наведене, ОСОБА_5 просив зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням площею 15,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1 та виселити її із цього приміщення. Крім того, ОСОБА_5 просив накласти на ОСОБА_4 штраф у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів громадян за порушення його майнових прав .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини в нежитловому приміщенні, загальною площею 15,8 кв. м, у будинку АДРЕСА_1, яке зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 14 травня 2008 року, за реєстраційним номером 16845555. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно набуте сторонами під час спільного проживання однією сім'єю та за їхні спільні кошти шляхом укладення ОСОБА_5 кредитного договору та продажу ОСОБА_4 належного їй нерухомого майна.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність участі ОСОБА_4 у поверненні коштів, отриманих за кредитним договором від 16 квітня 2008 року, при цьому доводи ОСОБА_5 про те, що грошові кошти у розмірі 16 000,00 доларів США для погашення кредиту йому надали родичі, не доведено належними та допустимими засобами доказування.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про суті заявлених позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що встановивши факт спільного проживання сторін у справі та перебування у фактичних подружніх відносинах, суди вийшли за межі заявлених позовних вимог, оскільки такі вимоги позивач не заявляла. Спірне нежитлове приміщення він придбав за свої особисті заощадження та за кошти позичені від родичів. Посилається на те, що з ОСОБА_4 він дійсно був знайомий до одруження, проте їхні стосунки були лише дружніми, а лише у 2013 році вони вирішили укласти шлюб. Жодного спільного майна за час шлюбу вони не придбали. Позивач, перш ніж визнавати право власності на майно, не звернулася до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю та про визнання майна, що придбано за час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до правової позиції Верховного суду України не можна визнати правильним застосування судам норм статей ЦК України та СК України при визнанні за позивачем права власності на половину нежитлового приміщення, без встановлення факту проживання однією сім'єю сторін у справі, без встановлення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому сторін своєї працею та коштами.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу відхилити, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, посилаючись на те, що суди правильно встановили, що сторони на момент придбання спірного нерухомого майна проживали однієї сім'єю, а відтак дійшли обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 його частини. Твердження заявника про те, що неможливо без встановлення факту проживання однією сім'єю, визнати право власності на майна, не ґрунтуються на законі, оскільки між сторонами у справі існує спір щодо права власності на приміщення, набуте під час проживання сторін однією сім'єю, а тому встановлення відповідного факту не могло відбуватися в порядку окремого провадження, а цей факт підлягає встановленню під час розгляду цієї справи в порядку позовного провадження.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що 14 листопада 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

16 квітня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (продавці) та ОСОБА_5 (покупець) укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з відстроченням платежу, відповідно до умов якого продавці продали, а покупець купив нежитлове приміщення, площею 15,8 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1. Продаж зазначеного нежитлового приміщення проведено за 105 000,00 грн.

У той же день, 16 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладені договір кредиту № 601/23-282 та іпотечний договір, за яким у якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором передав у заставу спірне майно - нежитлове приміщення площею 15,8 кв. м по вул. Перекопській 16 у м. Львові. Заставна вартість майна у договорі вказана 105 000,00 грн.

04 листопада 2008 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу житлового будинку продала належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2

При цьому, згідно із наданим витягом з реєстру заборон відчуження нерухомого майна (реєстрація вилучення запису) від 04 грудня 2008 pоку, 11 листопада 2008 року АКБ «Укрсоцбанк» надав лист № 16.1/15-1183 на підставі якого приватним нотаріусом ОСОБА_9 04 грудня 2008 року вилучено з реєстру запис щодо заборони відчуження спірного приміщення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на той факт, що на час придбання спірного нежитлового приміщення вона разом із ОСОБА_5 проживала однією сім'єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, а від продажу належного їй на праві приватної власності будинку погашена заборгованість за кредитним договором, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 та у зв'язку з цим приватним нотаріусом вилучено з реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис щодо заборони відчуження спірного нежитлового приміщення.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У контексті спірних правовідносин, для визнання спірного нежитлового приміщення спільним майном сторін ОСОБА_4, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року повинна довести, що на час придбання спірного майна - 16 квітня 2008 року вона та відповідач проживали однією сім'єю і джерелом набуття приміщення були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що позивач довела факт спільного проживання та перебування у фактичних подружніх відносинах сторін у справі в період із 2005 по 2013 роки, при цьому, сторони, проживаючи як подружжя придбали спірне нежитлове приміщення по вул. Перекопській 16 у м. Львові за кредитні кошти, отримані за спільною згодою, та погашені згодом коштами позивача, отримані нею від продажу належного їй нерухомого майна.

Доводи касаційної скарги про те, що спірне нежитлове приміщення ОСОБА_5 придбав за свої особисті заощадження та за кошти позичені у родичів, не заслуговують на увагу, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому останнім не спростовані доводи ОСОБА_4 щодо погашення заборгованості за кредитним договором коштами, отриманими останньою від продажу належного їй будинку.

Доводи касаційної скарги про те, що не можна визнати за позивачем право власності на половину нежитлового приміщення, без встановлення факту проживання однією сім'єю сторін у справі та без визначення ступеня участі сторін у придбанні спірного майна своєї працею та коштами, не заслуговують на увагу, оскільки позивач скористався своїм правом подати позов на загальних підставах, звернувшись із позовом про визнання права власності на частку майна та пославшись на обставину спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах, як на підставу своїх позовних вимог, а відповідач заперечуючи зазначені підстави, не навів доводів на їх спростування, а також не довів, що грошові кошти у розмірі 16 000,00 доларів США для погашення кредиту йому надали родичі.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний