22-ц/804/2794/19
266/3857/19

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„12 листопада 2019 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 266/3857/19
Номер провадження 22-ц/804/2794/19
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Єфремової О.В.
учасники справи :
позивач АТ КБ «ПриватБанк»
відповідач ОСОБА_1 .І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року головуючого судді Пантелєєва Д.Г. із складанням повного тексту судового рішення 20 серпня 2019 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
У липні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 03 вересня 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувались положенням ч.1 ст.634 ЦК України, згідно яких договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який не може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором. Відповідач умови договору належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 травня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 125 375,34 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2 487,97 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 122 887,37 грн, які позивач просив стягнути з відповідача , а також відшкодувати понесені судові витрати з оплати судового збору.
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 487,97 грн. та судовий збір у розмірі 38,42 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково і відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитним ресурсом, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги в частині стягнення відсотків.

Мотивуючи доводи скарги позивач посилався на помилковість висновку суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача утвореної заборгованості за відсотками, незважаючи на те, що суд встановив, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув; суд не звернув увагу на те, що про умови кредитування позичальник був поінформований, зокрема і про процентну ставку, та погодився на такі умови; суд не звернув уваги на надану виписку по руху коштів по рахунку відповідача, згідно із яким той користувався кредитними коштами. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом. Вважає, що безпідставною відмовою у задоволені вимоги щодо стягнення відсотків суд наносить істотну шкоду банківській системі та всьому фінансовому сектору держави, оскільки ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Шишелова Н.В.підтримала доводи апеляційної скарги, письмові пояснення представника долучені до матеріалів справи .

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з`явився,викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України,та відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України,з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату,час і місце розгляду справи (а.с.99).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення основної суми боргу та в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення комісії, пені та штрафів ніким із сторін не оскаржується, тому апеляційним судом законність та обґрунтованість рішення у вказаних частинах не перевіряється .

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Апеляційний суд не погоджується із рішенням суду першої інстанції, яким відмовлено у стягненні з позичальника процентів за користування кредитними коштами виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджено підписом у заяві.

Однак, суд зосередивши увагу на анкеті-заяві відповідача (а.с. 7), де, дійсно, не обумовлювалась процентна ставка, не звернув уваги на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була підписана позичальником 03 вересня 2010 року (а.с.108), в якій сторонами договору була узгоджена базова відсоткова ставка на місяць 2,5% (тобто 30 % річних), що в сенсі ст. 628 ЦК України є обов`язковим до виконання ОСОБА_2 .

Отже, апеляційний суд вважає, що підписані відповідачем заява та довідка, в якій зокрема, сторони погодили проценти за користуванням кредитом у розмірі 30 % річних, свідчать про його обізнаність щодо умов кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а відтак становлять у своїй сукупності кредитний договір, який має виконуватись.

У свою чергу, висновки суду, що у заяві позичальника від 03 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена, а отже, відсутня домовленість щодо даної істотної умови договору, є помилковими, оскільки спростовуються іншим письмовим документом, а саме: довідкою про Умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 03 вересня 2010 року за договором SAMDN 0948,ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , підписаною сторонами, та саме за даним кредитним договором відповідач був активним користувачем грошових коштів позивача, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с.5-6,88-94,108).

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення відсотків, не вбачаючи у зазначеному документі домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу на підставі кредитного договору від 03 вересня 2010 року була також надана платіжна картка № НОМЕР_2 з датою відкриття 09 вересня 2013 року з терміном дії, який закінчується у вересні 2016 року (а.с. 87).

З розрахунку заборгованості (а.с. 5-6), даних по руху коштів по картковому рахунку, долучених до апеляційної скарги (а.с. 88-94), вбачається об`єктивно підтверджена заборгованість по процентам за користування кредитними коштами. Також, згідно наданої виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 вбачається, що відповідач активно користувався вказаною карткою, здійснював зняття кредитних коштів через банкомат, оплату товару, поповнення рахунку. У свою чергу, належність даних доказів відповідачем не спростована.

За таких обставин, апеляційний суд вважає , що позивачем надані підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу умови оплати процентів за користування кредитними коштами, а тому, документи, які наявні в матеріалах даної справи та містить підпис відповідача, можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 вересня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, ці обставини дають апеляційному суду підстави для висновку про те, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 процентів за користування кредитними коштами підтверджені позивачем шляхом надання відповідних письмових доказів.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Нарахування процентів позичальнику ОСОБА_2 після спливу дії кредитного договору у вересні 2016 року не відповідає вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, де вмотивовано законодавчо врегульоване припинення нарахування процентів із закінченням строку дії кредитного договору.

Зважаючи на викладене, вимоги банку про стягнення заборгованості за процентами, підлягають задоволенню частково по 30 вересня 2016 року (кінцевий термін по процентам за користування кредитними коштами ) , з позичальника ОСОБА_2 належить до стягнення на користь кредитора АТ КБ «ПриватБанк» 2575,39 грн,( виходячи з додатково наданого позивачем розрахунку : заборгованість за кредитом 2487,97 грн, днів прострочення-760 дн., відсоткова ставка на день -30% /360=0,083%). За період з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2016 року розрахунок заборгованості за відсотками із урахуванням первісно встановленої відсоткової ставки - 30% річних ( без підвищень),буде складати : 2487,97х0,083%х760=1569,41 грн. За час з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2016 року позичальником було сплачено в рахунок погашення заборгованості за кредитом 110,04 грн. Станом на 31 серпня 2014 року нараховано відсотків до сплати 1116,02 грн. Отже, відсотки нараховані за узгодженою відсотковою ставкою 30 % річних та несплачені відповідачем по 30 вересня 2016 року (в межах строку дії картки) складають 1569,41-110,04+1116,02=2575,39 грн).

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду про відмову у позові з посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 щодо відсутності підстав для стягнення з боржника процентів за кредитним договором.

Встановлено, що правовідносини, які були предметом перегляду суду касаційної інстанції дійсно тотожні справі, яка розглядалася судом за позовом до ОСОБА_2 , однак обставини справи не є ідентичними, оскільки дана справа розглянута судом першої інстанції у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення сторін і відповідач не заперечував проти підстав позову та розміру заявлених вимог.

Крім того, матеріали справи у справі, що переглядається, свідчать про те, що ОСОБА_2 було повідомлено про розмір процентної ставки за умовами кредитування, оскільки 03 вересня 2010 року ним підписана довідка про умови кредитування, з якої вбачається, що базова процентна ставка становила 2,5% на місяць .

Такі обставини не були встановлені при перегляді справи №342/180/17, а тому, висновки Верховного Суду у справі, яка переглядається, потребували відповідної оцінки судом першої інстанції при розгляді вимог до ОСОБА_2 .

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитним ресурсом, таке рішення у відповідній частині згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у відповідній частині про часткове задоволення вказаних вимог згідно із вищенаведеним мотивуванням.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано в частині і за новим рішенням частково стягується заборгованість по процентам, то підлягає зміні присуджений розмір судового збору з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» з 38,42 грн на 77,60 грн в пропорції до задоволених позовних вимог: заявлено позивачем позов з ціною 125 375,34 грн або 100%; задоволено позов банку за наслідками розгляду справи судом першої і апеляційної інстанції на загальну суму 5 063,36 грн. (2487,97+2575,39=5063,36 грн) або 4,04%) ; судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 за подання позовної заяви банком, становить 77,60 грн (4,04% від сплаченого судового збору за подання позовної заяви 1921 грн.(а.с.1)).

За наслідками апеляційного розгляду з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» частково витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі, пропорційному до задоволеної частини, що в грошовому виразі становить 60,22 грн (сума заборгованості, в якій судом першої інстанції відмовлено 122887,37 грн або 100%. А з цієї суми задоволено вимоги позивача за результатами апеляційного провадження на суму 2575,39 грн. або 2,09 %. Судовий збір, що підлягає відшкодуванню скаржнику за рахунок відповідача, обчислюється як 2,09 % від сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2881,50 грн.(а.с.64), і становить до стягнення 60,22 грн.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитом скасувати та у відповідній частині ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у місті Амвросіївка Донецької області , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 «Д», р/р НОМЕР_3 , , МФО 305299) заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 2575 (дві тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) грн 39 коп.

Це ж рішення в частині стягнення судового збору в розмірі 38 грн 42 коп. змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у місті Амвросіївка Донецької області , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 «Д», р/р НОМЕР_3 , , МФО 305299 ) витрати з оплати судового збору за подачу позивачем позовної заяви в розмірі 77 (сімдесят сім ) грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у місті Амвросіївка Донецької області , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 «Д», р/р НОМЕР_3 , , МФО 305299 ) витрати з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 60 ( шістдесят ) грн 22 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 14 листопада 2019 року .

Судді :