ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 323/2569/16-ц

провадження № 61-30566 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування Димитрівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2017 року в складі колегії суддів Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Крилової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що в будинку крім власника зареєстрована донька позивача ОСОБА_2 та онуки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

З 2013 року відповідачі втратили інтерес до зазначеного будинку та припинили в ньому проживати, однак в добровільному порядку знятися з місця реєстрації не бажають. Вказана обставина перешкоджає ОСОБА_1 в повному обсязі здійснювати права власника нерухомого майна, а також оформити субсидію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ,

Суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 405 ЦК України, виходив із того, що відповідачі не проживають за вказаною адресою без поважних причин понад один рік.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу відповідачів задоволено: скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 не втратив інтерес до житлового будинку за місцем реєстрації, а тимчасово в ньому не проживає у зв`язку з працевлаштуванням у м. Запоріжжя; відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають у будинку з поважних причин унаслідок наявності конфліктної ситуації між ними й позивачем.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2017 року та просила його скасувати, залишивши в силі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом апеляційної інстанції без належного правового обґрунтування відхилено доводи, викладені в позовній заяві, не враховано докази, які надавалися позивачем, та скасовано рішення суду першої інстанції, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.

Заперечення на касаційну скаргу

Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

В указаному будинку крім ОСОБА_1 зареєстрована її донька ОСОБА_2 та онуки: ОСОБА_3 й ОСОБА_4 , яка є неповнолітньою.

Згідно з актом від 07 червня 2016 року, складеного комісією в складі депутата сільської ради Сущевської Н. О., сусідів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживає лише ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не проживають в даному будинку з 2000 року, ОСОБА_3 - з 2013 року.

Відповідно до довідки від 18 жовтня 2016 року за № 776, виданої Димитрівською сільською радою Оріхівського району Запорізької області, в зазначеному вище будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Фактично постійно за вказаною адресою проживає лише ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 постійно проживають на території сільської ради за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 на території сільської ради не проживає, мешкає в м. Запоріжжі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 21 жовтня 2016 року перебуває в трудових відносинах з ТОВ «СЕВІ-ТРЕЙД», яке знаходиться у м. Запоріжжі, на посаді комплектувальника.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 01 вересня 2015 року навчається в комунальному закладі «Запорізька загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів №4» Запорізької обласної ради, знаходиться на неповному державному забезпеченні та перебуває в школі-інтернаті з понеділка по п`ятницю.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням як таких, що понад один рік без поважних причин не проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд, перевіряючи правильність оцінки місцевим судом наданих сторонами доказів на підставі встановлених обставин справи, дійшов висновку, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не втратили інтересу до спірного житла, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - відсутні.

Суд в оскаржуваному рішенні обґрунтовано врахував, що неповнолітня ОСОБА_4 навчається в комунальному закладі «Запорізька загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів №4» Запорізької обласної ради, знаходиться на неповному державному забезпеченні та перебуває в школі-інтернаті з понеділка по п`ятницю, що є поважною причиною непроживання особи за місцем реєстрації.

Апеляційний суд встановив, що відповідач ОСОБА_3 тимчасово, а не постійно, відсутній за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з його працевлаштуванням в м. Запоріжжі, врахувавши при цьому заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , подані ними до суду першої інстанції, в яких останні уточнили складений ними акт від 07 червня 2016 року й зазначили, що ОСОБА_3 у вихідні дні періодично проживає в спірному житловому приміщенні.

Підстави вважати, що апеляційним судом допущені порушення норм процесуального права або неправильно застосовані норми матеріального права при оцінці доказів наданих сторонами відсутні, а тому висновок суду про доцільність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ґрунтується на вимогах закону та фактично встановлених обставинах справи.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук