Справа № 214/5210/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі

головуючого судді Чернової Н.В.,

при секретарі судового засідання Звада Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу №214/5210/18 за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) - адвоката Уманець Богдани Богданівни ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), третя особа - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Уманець Б.Б., звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу AUDI А6, 2010 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (в даний час реєстраційний номер НОМЕР_2 ), відповідно до якого право власності на вказаний транспортний засіб перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ; визнати транспортні засоби AUDI А6, 2010 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (в даний час реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та BMW Х5, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належні їм на праві спільної сумісної власності транспортні засоби та залишити у власності ОСОБА_1 , із визнанням за ним права власності на транспортний засіб AUDI А6, 2010 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (в даний час реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 ), залишити у власності ОСОБА_2 транспортний засіб BMW Х5, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; стягнути із відповідачів по справі на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви до суду та за подання заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування позову представник позивача вказала що 10.09.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , відділом реєстрації актів цивільного стану Судацького міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, зареєстровано шлюб. За період спільного життя однією сім`єю, сторони придбали у власність: 10.12.2015 року, транспортний засіб AUDI А6, 2010 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ; 13.06.2018 року, транспортний засіб BMW Х5, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який також було зареєстровано за ОСОБА_2 . Починаючи з кінця травня 2018 року, стосунки позивача та відповідача стали напруженими. Вони не можуть знайти спільної мови у питаннях сім`ї, що приводить до виникнення конфліктів та не виключено, що в найближчому майбутньому сторони можуть розірвати шлюб. Тому позивач і почав ставити питання про поділ спільного майна та в червні 2018 року дійшов із відповідачем усної домовленості про те, що вони придбають для неї автомобіль та надалі транспортні засоби вони розподілять таким чином: автомобіль AUDI А6, залишиться у власності позивача, а новий транспортний засіб - у власності відповідача. Після цього, позивач надав грошові кошти відповідачу для розрахунку за майно та ними було придбано транспортний засібBMW Х5. Проте, 13.06.2018 року, відповідач не тільки придбала автомобіль BMW Х5, але й порушила домовленість із позивачем, а саме видала довіреність на ім`я відповідача по справі - ОСОБА_3 , а також на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відповідно до якої наділила останніх повноваженнями щодо розпорядження транспортним засобом AUDI А6, зокрема, правом на підписання договору купівлі-продажу щодо даного транспортного засобу, одержання коштів за результатами його продажу. На теперішній час, власником транспортного засобу AUDI А6 є ОСОБА_3 , який перереєстрував транспортний засіб на своє ім`я та отримав на нього новий реєстраційний номер НОМЕР_2 . Таким чином, в результаті дій відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль AUDI А6 вибув із спільної власності подружжя без згоди позивача. При цьому, представник позивача просить суд звернути увагу, що перед підписанням договору купівлі-продажу, відповідачі повинні були отримати письмову згоду ОСОБА_1 на його укладення, але цього не зробили. У зв`язку із такими обставинами, діючи в інтересах позивача по справі, представник позивача змушена звернутись до суду, оскільки діями відповідачів по справі порушено майнові права та інтереси позивача.

В судовому засіданні представник позивача Уманець Б.Б. пред`явлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала їх задоволенні з підстав, викладених в позовній заяві. Окрім того, представник пояснила, що зазначений автомобіль ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано в період шлюбу. При цьому, ОСОБА_1 не надавалась письмова згода на продаж AUDI А6, особи які діяли на підставі довіреності знали про цю обставину. Також, представник вказала, що позивач дізнався, що ОСОБА_3 продав автомобіль третій особі за майже мільйон гривень, обидва відповідачі знали, що це майно є майном подружжя, придбаним у шлюбі. Рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про придбання автомобіля BMW Х5 було спільним, між ними існувала усна домовленість про це. Окрім того, представник позивача пояснила, що позов про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду не подавався. Інші спори між подружжям вирішуються шляхом укладення мирових угод. Також, представник вказала, що у довіреності зазначено, що ОСОБА_2 перебуває у шлюбі та, зі слів позивача, він не був присутній при посвідчені довіреності.

Також, в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Касьян М.С. пояснив, що заперечує проти пред`явленого позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. Представник вважає, що ОСОБА_3 фактично набув право власності на вказаний автомобіль. Гроші за автомобіль AUDI А6 він передав власнику - ОСОБА_2 Автомобіль BMW Х5 відчужувався на користь ОСОБА_2 .

Окрім того, представник третьої особи - адвокат Зогаль О.М. заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що ОСОБА_4 знайшов оголошення про продаж автомобіля AUDI А6 та зв`язався з ОСОБА_3 , домовився про огляд автомобіля, оговорили його ціну та умови придбання. У місті Чернігові в сервісному центрі було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, при цьому проведена перевірка про наявність заборони на його відчуження, за результатами якої встановлено, що така заборона відсутня.

Представником третьої особи - адвокатом Зогалем О.М. 22.05.2019 року надано до суду пояснення на позов, в якому він просить відмовити у його задоволенні, оскільки з 14.09.2018 року законним власником автомобіля AUDI А6, 2014 року випуску є ОСОБА_4 , який добросовісно набув право власності та переоформив його в порядку встановленому законом. Так, в середині серпня 2018 року в Інтернеті на сайті АвтоРІА пропонувався до продажу автомобіль AUDI А6, 2014 року випуску. ОСОБА_4 за вказаним номером телефону зателефонував власнику ОСОБА_3 , дізнався що оглянути автомобіль він може на торговому майданчику в м. Києві. Після огляду вказаного автомобіля, 14.09.2018 року ОСОБА_4 за 925 328,73 грн. придбано його на підставі договору купівлі-продажу в присутності адміністратора територіального сервісного центру МВС України №7441 РСЦ МВС в Чернігівській області. В цей же день та в тому ж місці, проведено дії з перереєстрації автомобіля з продавця ОСОБА_3 на ім`я покупця ОСОБА_4 . Окремо, представник третьої особи наголошує, що працівники уповноважених державних органів провели комплекс дій, за якими було перевірено законність перебування автомобіля на території України, відсутність будь-яких змін деталей кузова, відсутність заборон до вчинення дій зі зміни власника та перереєстрації автомобіля. Також, представник вказує, що з дати придбання автомобіля, ОСОБА_4 постійно вільно та відкрито користується ним, використовує його в повсякденному житті та в робочих цілях, пересувається країною. Таким чином, на думку представника третьої особи, ОСОБА_4 з 14.09.2018 року є добросовісним набувачем спірного автомобіля та його законним власником. Будь-яких претензій, вимог відносно законно придбаного автомобіля від державних органів, органів поліції, громадян України до ОСОБА_4 потягом вказаного часу не надходило. Разом з цим, у лютому 2019 року ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4 , що йому стало відомо про ухвалення заочного рішення Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.01.2019 року про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №7221/18/004419 від 19.062018 року, укладеного між ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015» та ОСОБА_3 . При цьому, останній пояснив, що придбання ним автомобіля AUDI А6, фактично було процесом обміну автомобіля BMW X5 на вказаний автомобіль. Представник третьої особи вважає, що оскільки ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 автомобіль AUDI А6, доплатила різницю між переданим автомобілем та отримала від нього у власність автомобіль BMW X5, набуття права власності на який вона визнає та не заперечує його перебування у спільній сумісній власності подружжя, отже, обмін автомобілів проведено на потреби родини та не є прихованим від іншого подружжя. Так, вартість отриманого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіля BMW X5 включає вартість автомобіля AUDI А6, тому цей автомобіль не може бути предметом поділу спільного майна, так як був предметом обміну на автомобіль, що за ціною вдвічі більше.

Ухвалою суду від 06.09.2018 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Уманець Б.Б. та накладено арешт на спірне майно (а.с.31-33).

Ухвалою суду від 10.09.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній справі та призначено судове засідання на 25.09.2018 року (а.с.36-37).

Ухвалою суду від 25.09.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с.43-44).

09.01.2019 року Саксаганським районним судом м. Кривого рогу Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі (а.с.104-110).

Ухвалою суду від 01.03.2019 року судом прийнято до розгляду заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд вказаного заочного рішення та призначено її до розгляду на 11.03.2019 року (а.с.129-130).

09.04.2019 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Саксонського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.01.2019 року та призначено справу до розгляду на 23.05.2019 року (а.с.144-146).

Ухвалою суду від 23.05.2019 року задоволено заяву адвоката Зогаля О.М., що діє в інтересах ОСОБА_4 та залучено останнього до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог (а.с.214-215).

Інших процесуальних дій судом не вчинялось.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача.

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Будь-яких заяв про відкладення розгляду справи чи інших клопотань до суду від відповідача не надходило. Відзив на позов у встановлений судом строк відповідач, також, до суду не подала.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник Касьян М.С. в судове засідання не з`явились, при цьому, представник надав до суду заяву, відповідно до якої просив проводити розгляд справи за їх відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 та його представник Зогаль О.М. , також, не з`явились в судове засідання, представник надав заяву про проведення розгляду справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог заперечував.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Керуючись п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, суд вважає, що дану справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Судацького міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, 10 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) зареєстровано шлюб, актовий запис №76 (а.с.13).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 03.11.2010 року (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля AUDI А6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, 2014 року випуску є ОСОБА_2 (а.с.15).

Власником автомобіля BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, 2015 року випуску, також, є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.16).

Окрім того, відповідно до довіреності від 13.06.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Убієнних Л.М., ОСОБА_2 , цією довіреністю, за попередньою досягнутою усною домовленістю з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , кожен з яких має право діяти окремо один від одного, продати за ціну та на умовах на свій розсуд, належний ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , автомобіль маркиAUDI А6, 2014 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.17).

При цьому, на запит Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, Територіальний сервісний центр №1243 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Міністерства Внутрішніх справ України повідомив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру МВС, власником автомобіля AUDI А6, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_6 , була ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . 19.06.2018 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у суб`єкта господарювання ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015» №7221/111888/004419 від 19.06.2018 року, вказаний автомобіль зареєстрований на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.82).

Як видно з копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №7221/18/004419 від 19.06.2018 року, суб`єкт господарювання, що здійснює торгівлю транспортними засобами ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015» на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу ОСОБА_3 - ОСОБА_12 (продавець) з однієї сторони та ОСОБА_3 (покупець) з другої сторони уклали договір, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб AUDI А6, 2014 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , зареєстрований за власником транспортного засобу 10.12.2015. При цьому, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту його підписання сторонами (а.с.83).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що перед наданням довіреності ОСОБА_3 та підписанням договору купівлі-продажу, відповідачі повинні були отримати письмову згоду ОСОБА_1 на вчинення вказаних правочинів, але цього не зробили, у зв`язку з чим вважає, що надана ОСОБА_2 довіреність ОСОБА_3 та укладений в подальшому на її підставі договір купівлі-продажу, є незаконними та мають бути визнані недійсними. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Згідно з ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державних реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Враховуючи встановлену судом обставину відсутності згоди позивача на видачу довіреності на розпорядження цінним майном та укладення договору купівлі-продажу автомобіля з ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015» від 19.06.2018 року, позивач безумовно має право, передбачене ч.2 ст.65 СК України, на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди.

Так, п.6 ст.3 ЦК України, до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Разом з цим, відповідно до ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Окрім того, як видно з положень ч.ч.2, 3 ст.369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника уразі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З аналізу зазначених вище норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказані правочини (довіреність на розпорядження автомобілем та договір купівлі-продажу) виходять за межі дрібних побутових, позивач не надавав згоди на реалізацію автомобіля, тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, так як його дружина не мала повного обсягу цивільних повноважень на відчуження транспортного засобу.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 фактично неправомірно відчужила автомобіль маркиAUDI А6, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , який є неподільною річчю, без відома та згоди позивача.

Тож, видавши довіреність 13.06.2018 року на ім`я, зокрема, ОСОБА_3 на право розпорядження спірним автомобілем, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не отримавши згоди чоловіка на розпорядження цінним майном, за якою ОСОБА_3 уклав договір комісії на продаж автомобіля, ОСОБА_2 діяла не в інтересах сім`ї та вчинила недобросовісно.

При цьому, як видно з вказаної довіреності, серед іншого, у ній зазначено про те, що ОСОБА_2 з 10.08.2010 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 . Зі змістом вказаної довіреності відповідачі були ознайомленні належним чином, тобто обидва відповідача знали про те, що спірний автомобіль придбаний в період перебування ОСОБА_2 у шлюбі (а.с.17).

У зв`язку з зазначеним, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.06.2018 року з підстав відсутності згоди позивача на укладення договору підлягає задоволенню.

Окрім того, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №7441/2018/1105566 від 14.09.2018 року ОСОБА_3 продав автомобіль AUDI А6, 2014 року випуску ОСОБА_4 (а.с.158-159).

Як видно з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 автомобіль AUDI А6 , 2014 року випуску з 14.09.2018 року належить ОСОБА_4 (а.с.151)

Так, представник третьої особи вважає, що з 14.09.2018 року законним власником автомобіля AUDI А6, 2014 року випуску є ОСОБА_4 , який добросовісно набув право власності та переоформив його в порядку встановленому законом.

Разом з цим, встановлена судом у цьому випадку відсутність нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і, відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК України, надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Отже, суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу від 19.06.2018 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , який є співвласником вказаного автомобіля, в силу вимог ст.60 СК України, і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог ст.ст.203, 205, 215 ЦК України, має бути визнаний судом недійсним.

При цьому, право позивача як неволодіючого власника на витребування спірного майна у вододіючого невласника визначено нормами матеріального права, зокрема ст.ст.387, 388 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, витребування майна від добросовісного набувача можливо при наявності таких умов, як вибуття майна від власника або особи, якій він передав майно, не з їх волі; набуття майна володільцем з незаконних підстав, зокрема, придбане в особи, яка не мала права на його відчуження; фактичне знаходження майна у володінні відповідача. У таких випадках витребування майна може мати місце незалежно від добросовісності набувача.

У пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі (п.26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до ч.1 ст.397, ст.ст.398, 400 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

При цьому, суд зауважує, що у випадках вчинення декількох правочинів щодо майна, яке вибуло з володіння власника, незаконність набуття майна останнім володільцем, як правило, обґрунтовується незаконністю передачі права на майно першим власником, тобто першого правочину у цьому ланцюгу. З питань належних способів захисту прав власника при укладенні декількох правочинів щодо спірного майна судова практика є неоднаковою. Проте, суд вважає більш прийнятною позицію, за якою, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то захист прав власника здійснюється шляхом визнання недійсним першого правочину та витребування майна у останнього набувача.

Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 12.02.2014 року (справа №6-165цс13). Необхідність оцінки чинності першого правочину (визнання його недійсним) для належного висновку про незаконність володіння майном останнім набувачем також випливає з презумпції правомірності набуття права власності за ч.2 ст.328 ЦК України, за якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановлено, що ОСОБА_1 , як позивач не мав наміру відчужувати належний йому на праві спільної власності подружжя спірний транспортний засіб, повноваженнями щодо його відчуження свою дружину ОСОБА_2 , не наділяв, її дії не відповідали волі позивача, отже доводи представника третьої особи з приводу добросовісності набуття ОСОБА_4 право власності на спірний автомобіль суд не приймає до уваги.

Також, позивач посилається на те, що, оскільки транспортні засоби придбані в період перебування його у шлюбі з ОСОБА_2 , вони є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, відповідно, просить суд поділити між ним та ОСОБА_2 вказані транспортні засоби та передати йому власність автомобіль AUDI А6, а транспортний засіб BMW Х5 залишити у власності ОСОБА_2 .

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.ст.60-63,68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності - присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року.

Таким чином, з урахуванням повно та всебічно з`ясованих обставин, встановлених судом, оцінивши належність, допустимість, а також, достатність доказів, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, приймаючи до уваги, що придбані за спільні кошти та в період знаходження у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортні засоби AUDI А6, 2014 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (в даний час реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та BMW Х5, 2015 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є їх спільною сумісною власністю, та виходячи з рівності часток кожного з них на спірне майно, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони є законними, обґрунтованими та належним чином доведеними.

При цьому, суд наголошує на тому, що дослідженням змісту позову встановлено допущення в ньому помилки в зазначенні дати року випуску транспортного засобу AUDI А6, а саме замість вірного 2014 року, вказано 2010 рік, однак суд вважає за можливе ухвалити рішення з урахуванням вірної дати випуску автомобіля - 2014 рік, на підставі обсягу наявних доказів, що, на думку суду, не буде порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України.

Також, враховуючи повне задоволення позовних вимог, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з відповідачів сплачений ним судовий збір у загальному розмірі 2466,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.13, ч.1 ст.81, ч.1 ст.141, ч.2 ст.247, 263-265 ЦПК України , суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Уманець Богдани Богданівни до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7221/18/004419 від 19 червня 2018 року, укладений між ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015» та ОСОБА_3 з моменту укладення.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортні засоби AUDI А6, 2014 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (в даний час реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та BMW Х5, 2015 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належні їм на праві спільної сумісної власності транспортні засоби наступним чином.

Визнати право приватної власності за ОСОБА_1 на транспортний засіб AUDI А6, 2014 року випуску,номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (в даний час реєстраційний номер НОМЕР_2 ).

Залишити у приватній власності ОСОБА_2 транспортний засіб BMW X5, 2015 року випуску, шасі (кузова, рами) НОМЕР_9 , чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_11 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_12 ) по 1233 (одна тисяча двісті тридцять три) грн. 40 коп., відповідно з кожного, в рахунок сплаченого ним судового збору.

Після набрання рішенням суду законної сили видати виконавчий лист для пред`явлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» в частині стягнення судових витрат.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, у разі оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Чернова