Провадження № 2/638/2255/19
РІШЕННЯ

іменем України

20.02.2019 Дзержинський районний суд міста Харкова у складі

головуючого судді Штих Т.В.,

при секретарі Вакула І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту прийняття факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,-

встановив:

Позивач звернулась до суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 15.09.2015 померла її матір ОСОБА_2, яка була зареєстрована в Російській Федерації, однак постійно проживала у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Позивач єдиний спадкоємець матері, яка прийняла спадщину, оскільки інша дочка матері ОСОБА_3 заявила про відмову від спадщини. Вона ж не заявляла про відмову від спадщини, з травня 2001 року і на час відкриття спадщини була зареєстрована та постійно проживала разом з матір'ю у вказаній квартирі, а тому відповідно до п. 3 ст. 1268 ЦК України, вона прийняла спадщину. Однак, приватний нотаріус відмовився вчинити нотаріальні дії, оскільки ОСОБА_1 пропустила строк для відкриття спадщини. Також зазначає, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються судами в порядку окремого провадження. Однак, якщо наявний спір про право, то такі спори розглядаються в позовному порядку.

Відповідач відзиву на позовну заяву зі своїми запереченнями суду не надав.

22.11.2017 позивач надала суду уточнену позовну заяву.

13.12.2018 представник позивача ОСОБА_4 надав суду письмові пояснення щодо обставин справи.

01.12.2017 суд відкрив провадження у справі.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Позивач та її представник з'явились у судове засідання та підтримали свою позицію, викладену у позовній заяві з урахуванням її уточнення.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином. 18.05.2018 представник відповідача ОСОБА_5 надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за відсутності представника відповідача та ухвалити рішення згідно з чинним законодавством України, яке не буде порушувати права сторін.

Суд, дослідивши доводи сторін, надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача, свідоцтвом про розірвання шлюбу та свідоцтвом про одруження ОСОБА_2 (а.с. 10, 14, 15).

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

13.04.1998 ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу № Н10-569, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Договір укладено через брокерів на Біржі нерухомості та основних фондів Україна, нотаріально договір не посвідчувався. Вказане підтверджується Договором купівлі-продажу № Н10-569 від 13.04.1998 (а. с. 16).

24.11.2004 ОСОБА_2 поставлена на облік в податковому органі за місцем проживання на території Російської Федерації (а.с. 13).

08.01.2013, 05.04.2013, 06.06.2013, 06.09.2013, 06.12.2013, 06.03.2014 здійснювалась оплата за житлово-комунальні послуги щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22-27).

15.09.2015 ОСОБА_2 померла у м. Москва, ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.11). З вказаного свідоцтва також вбачається, що вона була громадянкою ОСОБА_7.

23.10.2017 ОСОБА_3 підписала заяву, в якій вказала, що вона відмовляється від спадщини після смерті ОСОБА_2 її підпис на заяві посвідчений нотаріально (а.с. 28).

11.01.2018 ОСОБА_8 підписала заяву, в якій вказала, що вона знала ОСОБА_9 з часу придбання нею квартири в 1998 року в АДРЕСА_3. З 2005 року майже кожен день вона її зустрічала. Вона постійно проживала у вказаній квартирі, тільки інколи їздила знімати пенсію до м. Бєлгород, Російська Федерація. Підпис ОСОБА_8 на заяві посвідчений нотаріально (а.с. 63).

З вказаних обставин вбачається, що між сторонами склались правовідносини щодо спадкування, а тому суд застосовує до них наступні норми права.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання.

Ч. 1 ст. 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

З'ясувавши фактичні обставини, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень, перевіривши їх доказами та застосувавши до них вищенаведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що право позивача на спадкування після смерті її матері відповідачем не порушене, а тому у позові необхідно відмовити повністю.

Такого висновку суд дійшов у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивач не надала доказів, які б підтверджували обставини, про які вона зазначає у позові.

З наданих суду квитанцій про сплату за комунальні послуги від 08.01.2013, 05.04.2013, 06.06.2013, 06.09.2013, 06.12.2013, 06.03.2014 р. щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, вбачається, що у зазначені дати така оплата здійснювалась, однак з наданих квитанцій неможливо встановити, що оплату здійснювала саме ОСОБА_2 Оплата проводилась за п'ять місяців 2013 року та за один місяць 2014 року, тоді як ОСОБА_2 померла 15.09.2015. Позивач стверджує, що її матір проживала за вказаною адресою увесь час протягом 2001-2015 років, однак суду надала квитанції лише за шість місяців з вказаного періоду.

Позивач також надала суду першу сторінку Договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 14.05.2001. Проте вказана сторінка не містить підпису ОСОБА_2 Суд також вважає, що такий договір, навіть разом з квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг, здійснених на його виконання, може свідчити лише про належне виконання власником квартири своїх зобов'язань щодо оплати витрат на її утримання, а не про проживання особи у власній квартирі, з огляду на положення ч. 6 ст. 29, ч. 1 ст. 322 ЦК України.

Позивач стверджувала, що її матір періодично, раз на пів року їздила з м. Харкова до м. Бєлгорода у ОСОБА_7 отримувати пенсію, однак не надала суду доказів на підтвердження того, що матір кожні пів року перетинала державний кордон України та поверталась назад.

До матеріалів справи через канцелярію суду подано клопотання про допит свідків ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_10 проте в судовому засіданні представник позивача вказані клопотання не підтримав, та не просив їх задловольнити.

Щодо заяви ОСОБА_8, підпис на якій посвідчений нотаріально, суд не може оцінювати її як показання свідка, так як згідно зі ст. 230 ЦПК України, свідок допитується безпосередньо в суді. Безпосередньо в судовому засіданні свідок повідомляється про кримінальну відповідальність, зокрема за завідомо неправдиве показання, а сторони і суд мають можливість ставити питання свідку, зокрема з метою уточнення та перевірки показань. Крім того, у вказаній заяві йдеться про ОСОБА_9, тоді як прізвище спадкодавця ОСОБА_2.

Суд також вважає, що набуття у власність ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_2, не може бути підтвердженням того, що остання в ній проживала.

До того ж, враховуючи положення ч. 6 ст. 29 ЦК України, позивач не надала суду доказів, що вона також мешкала за адресою: АДРЕСА_2, а не була лише зареєстрована у вказаній квартирі.

В абз. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом вказаних роз'яснень вбачається, що позивач повинна звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини і лише у випадку відмови нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії звертатись до суду. Натомість в обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що вона звернулась до приватного нотаріуса, однак останній відмовився вчинити нотаріальні дії, оскільки ОСОБА_1 пропустила строк для відкриття спадщини, але на підтвердження цього позивач не надала суду жодних доказів.

Крім того, суд вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права.

Так, Пленум ВСУ роз'яснив, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини (абз. 1 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Крім того, справа про встановлення факту, що має юридичне значення, за загальним правилом є справою окремого провадження (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Лише якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і розяснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (ч. 6 ст. 294 ЦПК України). Позивач вказує про наявність спору, однак жодних відомостей про це суду не надала. Навпаки, відповідач надав суду заяву (а.с. 76), з якої вбачається, що він не заперечує проти позову, що підтверджує відсутність спору про праву.

Щодо вимоги про визнання права власності, то всупереч ст. 392 ЦК України, позивач не навела жодного доводу в обґрунтування цієї вимоги і не довела, що вона є власником вказаної квартири і що її право оспорюється, не визнається іншою особою, або вона втратила документ, який засвідчує її право власності. Також, як вже зазначав суд, позивач не зверталась до нотаріуса з приводу оформлення права власності на вказану квартиру, а тому звернення до суду з цієї позовною вимогою є передчасним.

Інші доводи позивача не мають юридичного значення.

Таким чином, позивач не довела обставини, на які вона посилається в обґрунтування свого позову, не довела, що у неї існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, обрала невірний спосіб захисту, а тому в позові необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовляє в позові повністю, то сплачений позивачем судовий збір покладається на позивача і їй не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 76-80, 133, 141, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_11 до Харківської міської ради про встановлення факту прийняття факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно залишити без задоволення.

Судовий збір вважати сплаченим позивачкою.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апелляционного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Суддя : Штих Т.В.