Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 757/29997/15-ц

провадження № 61-15516св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Васильєвої Н. П., від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Борисової О. В., Ратнікової В. М., від 06 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року стягнуто з держави в особі Державного казначейства України за рахунок державного бюджету на її користь

2 тис. грн. Суворовським районним судом м. Одеси був виданий виконавчий лист № 2-5593/07. Постановою державного виконавця від 19 березня

2008 року боржникові надано строк для виконання судового рішення.

27 січня 2014 року постановою про повернення виконавчого документу державний виконавець Каращук К. Л. повернула виконавчий лист без подальшого виконання, обґрунтовуючи тим, що його виконання повинно здійснюватися відповідно до пунктів 35, 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня

2011 року № 845. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси

від 11 червня 2014 року такі дії державного виконавця були визнані неправомірними, постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 січня 2014 року визнана незаконною, державного виконавця зобов'язано відновити виконавче провадження. Тривалий час відновлення виконавчого провадження не відбувалось. Постановою державного виконавця від 19 вересня 2014 року відновлено виконавче провадження, проте до цього часу судове рішення не виконано. Зазначала, що у зв'язку з тривалим невиконанням судового рішення (близько 8 років) їй спричинено майнову шкоду, оскільки її було обмежено у володінні коштами, які були знецінені у результаті інфляційних процесів в Україні. Крім того, в результаті невиконання судового рішення, що триває роками і являється порушенням її права, вона зазнала моральних страждань, які полягають у втраті душевного спокою.

Посилаючись на статтю 56 Конституції України, частину третю

статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду), позивач, збільшивши розмір позовних вимог, просила суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на її користь 4 336 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 3 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що тривале невиконання судового рішення не пов'язано з діями або бездіяльністю державного виконавця, у діях якого не встановлено складу правопорушення, яке дає підстави для цивільно-правової відповідальності. Положення статті 625 ЦК України регулюють договірні правовідносини та не поширюються на спірні правовідносини, які пов'язані з виконанням судового рішення та заподіянням шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Державним виконавцем було вчинено усі можливі дії, спрямовані на виконання судового рішення.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожен має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку, та не враховано, що судове рішення не виконувалось з 2007 року й не надано оцінки діям, бездіяльності державного виконавця. Суди не застосували до спірних правовідносин статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, згідно з якою кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Оскаржені судові рішення не відповідають судовій практиці Європейського суду з прав людини. Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року, яка набрала законної сили, встановлено неправомірність дій державного виконавця під час виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року та незаконність постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2007 року у справі № 2-5593/07 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державного Казначейства України на користь ОСОБА_2 2 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди (т. 1, а. с. 63).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2007 року резолютивну частину вищезазначеного судового рішення змінено. Стягнуто з держави в особі Державного Казначейства України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_2 2 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відмовлено ОСОБА_2 у позові до держави в особі Державного Казначейства України про відшкодування майнової шкоди

(т. 1, а. с. 65).

24 січня 2008 року Суворовський районний суд м. Одеси видав виконавчий лист на виконання рішення Апеляційного суду Одеської області

від 13 грудня 2007 року у справі № 2-5593/07.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 19 березня 2008 року відкрито виконавче провадження ВП № 6692786.

Під час виконання рішення Апеляційного суду Одеської області

від 13 грудня 2007 року у справі № 2-5593/07 державними виконавцями неодноразово виносились постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, які визнавались неправомірними у судовому порядку, виконавче провадження відновлювалось.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області

від 09 листопада 2012 року, у справі № 1527/11669/12 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірними постанову та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, пов'язані з прийняттям постанови від 17 липня 2012 року про повернення стягувачу виконавчого документа (виконавчого листа) № 2-5593/07, виданого 24 січня 2008 року Суворовським районним судом м. Одеси. В іншій частині скарги відмовлено.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 14 лютого

2013 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 24 січня 2008 року № 2-5593/07 (т. 1, а. с. 101).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 18 лютого

2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на момент винесення постанови).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2013 року, залишеною в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2014 року, у справі

№ 523/11257/13-ц скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, пов'язані з невжиттям заходів примусового виконання і прийняття постанови 18 лютого 2013 року про повернення виконавчого документу, неправомірними, визнано вказану постанову незаконною. Зобов'язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа

№ 2-5593/07.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 27 січня

2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на момент винесення постанови).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області

від 10 липня 2014 року, у справі № 523/1956/14-ц скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 27 січня 2014 року. Визнано незаконною постанову

від 27 січня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу

(виконавчого листа № 2-5593/07, виданого 24 січня 2008 року Суворовським районним судом м. Одеси). Зобов'язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-5593/07 (т. 1, а. с. 8-9). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 05 серпня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної виконавчої служби України на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2014 року (т. 1, а. с. 125-126).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 19 вересня 2014 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 24 січня 2008 року № 2-5593/07 (т. 1, а. с. 10).

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 просила стягнути із держави Україна в особі Державної казначейської служби України майнову шкоду, а саме: інфляційні втрати та 3% річних у загальному розмірі 4 336 грн, а також моральну шкоду у розмірі 3 тис. грн, заподіяну діями та бездіяльністю державних виконавців відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. Позивач посилалась на те, що державні виконавці відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України не виконали покладених на них обов'язків щодо виконання судового рішення, внаслідок чого позивачу завдано майнову та моральну шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили із того, що підстави для стягнення заявлених позивачем сум відсутні, оскільки судом не встановлено складу правопорушення, яке дає підстави для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, не доведено протиправного діяння державного виконавця, факту заподіяння шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між ними. Державний виконавець вчинив усі можливі дії, спрямовані на виконання судового рішення.

Однак із таким висновком погодитися не можна, виходячи із наступного.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов'язковість судового рішення.

Право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, було б ілюзорним, якби органи Державної виконавчої служби України допускали, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України (2004 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (частина четверта статті 10 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, посилався на те, що позивачем не доведено, що внаслідок дій, бездіяльності державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Українипозивачу завдано майнову та моральну шкоду, оскільки тривале невиконання судового рішення, яке підлягає виконанню органами Державного казначейства України, не пов'язане із бездіяльністю державного виконавця.

При цьому апеляційним судом не надано належної оцінки тим обставинам, що Суворовським районним судом м. Одеси у справах № 1527/11669/12,

№ 523/11257/13-ц, № 523/1956/14-ц визнавались неправомірними дії та рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при проведенні виконавчих дій, а саме щодо повернення виконавчого документа стягувачу, та останнього було зобов'язано вчинити дії на відновлення порушених прав заявника. Суд не надав оцінку наявності і розміру майнової та моральної шкоди, а також причинно-наслідковому зв'язку між діями, бездіяльністю державного виконавця і цією шкодою.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно також врахувати наступне.

За змістом частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Державної виконавчої служби України (протиправність дій, бездіяльності посадових осіб якого доводиться позивачем) та орган Казначейської служби (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити докази у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта