Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 415/3762/19
Провадження № 22-ц/810/742/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І. О.,

суддів Єрмакова Ю. В., Яреська А. В.,

за участю секретаря Вовчанської С. В.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Фастовця В.М. 19.06.2019 року в м.Лисичанську

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що між банком та ОСОБА_1 01.02.2012 року було укладено кредитний договір № 27/2012-Р за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 205999,00 грн зі сплатою 17,6 процентів річних за користування кредитом на строк користування до 31.01.2019 року, а у разі наявності простроченої заборгованості процентна ставка встановлюється у розмірі 22,6 %.

У якості забезпечення зобов`язаннь за кредитним договором між банком та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір поруки №27/2012-Р/П від 01.02.2012 року за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Позивач зазначає, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав, але відповідач ОСОБА_1 у встановлений строк кредитні кошти не повернув та станом на 08.04.2019 року має заборгованість на загальну суму 152002,88 грн., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 133054,15 грн, нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 18948,73 грн.

Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 152002,88 грн, а також судовий збір.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 19 червня 2019 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 27/2012-Р від 01.02.2012 року у сумі 152002,88 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 133054,15 грн, нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом у період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 18948,73 грн, а також в рівних частках судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розмір заборгованості та його розрахунок відповідачами не спростований.

Непогоджуючись із зазначенним рішенням, відповідачкою ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необгрунтованість, протизаконність рішення суду першої інстанції, яке порушує права скаржника, а також порушення судом першої інстанції як норм матеріального права так і процесуального права, просила застосувати позовну давність, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі. Стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржник вважає, що суд першої інстанції розглянув справу без наявності оригіналів документів, наданих як докази в обгрунтування позовних вимог, при цьому скаржниця має сумніви щодо наявності у позивача оригіналів цих документів.

Крім того, скаржниця вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв за достовірне твердження позивача про те, що станом на 08.04.2019 року сума заборгованості склала 152002,88 грн із зазначенням складових цієї заборгованості, у той час як наявність заборгованості позивачем нічим не доведена. ОСОБА_2 звертає увагу на те, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 цей розрахунок містить лише прострочену заборгованість та не містить інформації про суми та дати здійснених ОСОБА_1 платежів, а тому вважає, що позивачем не доведено розмір заборгованості та зазначений розрахунок не може бути прийнятий до уваги, як належний доказ.

Також скаржниця ОСОБА_2 заявляє про застосування позовної давності та зазначає, що оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі як щодо погашення кредиту так і процентів за користування кредитом боржник повинен був здійснювати щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяці, тому з часу несплати кожного з платежів починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого договором поруки строку для пред`явлення вимог до поручителя. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж 3 роки після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Позивач звернувся до суду з позовом у травні 2019 року, а це означає, як вважає скаржниця, що вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період з 01.07.2014 року по 30.03.2015 року в сумі 18948,73 грн, та порука за кредитним договором в частині щомісячних платежів за кредитом яка виникла до червня 2016 року пред`явлені поза межами встановленого строку, передбаченого ст.261 ЦК України та ч.4 ст.559 ЦК України.

ОСОБА_2 вважає, що оскільки позивач протягом трьох років від дня настання виконання частини основного зобов`язання за тілом кредиту за кредитним договором та за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом, не пред`явив вимоги до відповідачів, тому вимоги за кредитним договором в частині щомісячних платежів за кредитом по червень 2016 року не підлягають задоволенню, а порука за кредитним договором в частині щомісячних платежів за кредитом по червень 2016 року та за процентами за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 18948,73 грн припинена на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» скористався правом щодо подання відзиву, з якого вбачається що позивачем надані копії документів, в тому числі і кредитного договору та договору поруки засвідчені в повній мірі відповідно до вимог п.5.27 Національного стандарту України «Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту від 07.04.2003 №55, а саме містить відмітку про засвідчення копії документів словами «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копії, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення.

Щодо поруки, позивач вважає, що оскільки зобов`язання позичальника за кредитним договором не виконано, то зобов`язання поручителя за договором поруки з урахуванням умов п.п.5.1, 5.2. договору продовжують діяти. Відповідно до умов договору закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих обов`язків, що залишилися невиконаними з будь-яких причин.

Із заперечень скаржниці на заперечення позивача вбачається, що факт укладення кредитного договору та договору поруки сторонами до подачі апеляційної скарги та в апеляційній скарзі не оскаржується, але ОСОБА_2 , як учасник справи, ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, що і було заявлено. Крім того скаржниця вважає, що відсутність у позивача оригіналу Кредитного договору може свідчити, наприклад, про повне погашення кредиту позичальником та знищення позивачем оригіналів документів за строком давності.

Також ОСОБА_2 зазначає, що позивач повинен був надати докази відповідно до дійсного на сьогоднішній день Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75 п.59, яким зобов`язано банк обов`язково складати на паперових та/або електронних носіях регістри, у разі складення регістрів бухгалтерського обліку в електронному вигляді банк зобов`язаний зробити їх копії на паперових носіях на вимогу учасників операцій, а також органів контролю та правоохоронних органів відповідно до вимог законодавства України.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у т.ч. відповідача ОСОБА_1 в порядку передбаченому ч. 2 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», а також телефонограмами, отриманими останнім особисто, та поштовими рекомендаваними відправленнями на адресу фактичного перебування як особи, що перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб: АДРЕСА_1 , у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі зазначених осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог ст.367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій ОСОБА_2 частині щодо стягнення з ОСОБА_2 , як поручителя, заборгованості за кредитом, нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом у період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року та судового збору, оскільки відповідач ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19.06.2019 року не звертався, зазначене рішення не оскаржував, а доказів на підтвердження права скаржника представляти інтереси відповідача ОСОБА_1 в Луганському апеляційному суді скаржником не надано. Не містять відповідних документів, що підтверджують повноваження ОСОБА_2 , як представника від імені відповідача ОСОБА_1 і матеріали справи.

Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», зроблені в п.15 постанови про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в регулятивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду в оскаржуваній частині щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за спірним кредитним договором, Луганський апеляційний суд не переглядає рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором № 27/2012-Р від 01.02.2012 року у сумі 152002,88 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 133054,15 грн, нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом у період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 18948,73 грн та судового збору.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 01.02.2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 27/2012-Р, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 205999 грн. Кредит надано на придбання автомобілю строком до 31 січня 2019 року. Процентна ставка за користування кредитом складає 17,6 річних.

01.02.2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 27/2012-Р/П, згідно якого остання зобов`язалась в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по кредитному договору.

Позичальник зобов`язався повернути банку отриманий кредит та сплатити відсотки за користування ним у порядку та строки, обумовлені договором.

Відповідачем платежі в рахунок погашення боргу здійснювались з порушенням графіку та не повному обсягу.

Станом на 08 квітня 2019 року сума заборгованості склала 152002,88 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 133054,15 грн., нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року 18948,73 грн.

Задовольнячи позовні вимоги позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» суд першої інстанції, посилаючись на те, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому судом першої інстанції зазначено, що розмір заборгованості та його розрахунок відповідачами не спростований.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення у повному обсязі позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , як поручителя, оскільки такий висновок у повній мірі не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Згідно п.п.1-5 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції 01.02. 2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 27/2012-Р, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 205999 грн зі строком користування до 31 січня 2019 року на придбання автомобілю, з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 17,6 % річних.

Факт укладення вищезазначеного договору скаржником не заперечується.

Відповідно до до п.1.4.2.кредитного договору за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентнва ставка встановлюється у розмірі 22,6% річних.

Як вбачається з умов п.п. 3.1, 3.2. договору позичальник-відповідач здійснює повернення суми кредиту на відкритий позивачем на його ім`я рахунок щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в розмірі не менше 1/83 від суми отриманого кредиту, що становить 2481,92 грн, з останній платіж сплачується у сумі 2481,56 грн не пізніше 31 січня 2019 року, а також сплачує проценти за користування кредитними коштами, виходячи з процентної ставки, зазначеної у п.1.4. цього договору на той самий рахунок.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 08.04.2019 року останній має заборгованість на загальну суму 152002,88 грн, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 133054,15 грн та нарахованих і несплачених процентів за користування кредитом за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 18948,73 грн.

Зазначені обставини відповідачем не спостовувались та в апеляційному порядку не оскаржувались.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором між банком та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір поруки №27/2012-Р/П від 01.02.2012 року за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Частини першою статті 553 ЦК україни передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Пунктами 1.1 та 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору та несе солідарну відповідальність за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.

Згідно з пунктом 5.2. договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього Договору.

Отже сторони під час укладення зазначеного договору поруки встановили строк припинення поруки, який становить три роки з дня настання строку виконання зобов`язання.

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання невстановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У ч.1 ст.251 ЦК України зазначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Оскільки право кредитора і обов`язок поручителя по закінченню договору поруки припиняються, тому жодних дій щодо реалізації права в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року за № 1411/3467/12, постанові від 27 березня 2019 року за № 200/15135/14-ц, постанові від 03 липня 2019 року за № 1519/2-3165/11.

Умови укладеного між сторонами договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку, встановленого договором поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував положення кредитного договору № 27/2012-Р від 01.02. 2012 року та договору поруки № 27/2012-Р/П від 01.02.2012 року та дійшов помилкового висновку щодо наявності у відповідача ОСОБА_2 , як поручителя, обов`язку з повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором без урахування того, що сторони встановили не лише строк дії кредитного договору і договору поруки, який становить три роки від дня настання виконання зобов`язання, а й строки виконання боржником й поручителем окремих зобов`язань (внесення щомісячних ануїтетних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Як зазначалося вище умовами кредитного договору № 27/2012-Р від 01.02.2012 року передбачено повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами щомісячними з 1-го по 10-е число в сумі 2481,92 грн, з останнім платежем у сумі 2481,56 грн, який сплачується не пізніше 31 січня 2019 року (останній строк погашення).

Колегією суддів встановлено, що до червня 2014 року відповідач ОСОБА_1 не мав прострочення погашення кредиту.

Віднесення заборгованості на прострочену відбулось 29.10.2014 року, за період з червня 2014 року по 29.10.2014 року в сумі 6476,59 грн та подальшим перенесенням на прострочку відповідно до умов договору 11.11.2014 року щомісячного платежу в сумі 2481,92 грн, а.а.7, таким чином, перебіг строку звернення позивача до поручителя з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом та процентами обраховується з червня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом банк звернувся до суду 24 квітня 2019 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом, що виникла за період з червня 2014 року по 24.04.2016 року за тілом кредиту в сумі 50820,79 грн та нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом у період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 18948,73 грн позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 після спливу вказаного у п.5.2. договору строку дії поруки (три роки).

Аналогічні доводи щодо припинення поруки за кредитним договором по процентах за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 18948,73 грн та в частині щомісячних платежів за кредитом по червень 2016 року у апеляційній скарзі зазначені й скаржником ОСОБА_2 .

Між тим, враховуючи, що останній платіж за кредитним договором передбачено до сплати не пізніше 31 січня 2019 року, колегія суддів вважає, що заборгованість за тілом кредиту за період з 24.04.2016 року по 01.02.2019 року підлягає стягненню з поручителя ОСОБА_2 в сумі 82233,36 грн, що відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджується з нормами матеріального права.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами позивача, який вважає, що оскільки зобов`язання позичальника за кредитним договором не виконано, то станом на момент звернення до суду із позовом, зобов`язання поручителя за договором поруки з урахуванням пунктів 5.1 та 5.2 договору поруки продовжують існувати, не заслуговують на увагу, оскільки, як було зазначено вище, відповідно до п.5.2. договору поруки сторони узгодили припинення поруки у разі, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без наявних в матеріалах справи достатніх, належних та допустимих доказів, якими, як вважає скаржник, можуть бути тільки оригінали доданих позивачем до позовної заяви документів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, надав суду першої інстанції копії кредитного договору та договору поруки.

Статтею 95 ЦПК України передбачає, що, за загальним правилом, документи мають подаватися в оригіналі або належним чином завіреній копії. Заявник, який подає документи в копіях, має вказати про наявність у нього або іншої особи оригіналу. Засвідчення вірності копії документа оригіналу здійснюється шляхом проставлення власноручного підпису і дати. Особа має право завіряти копії лише тих документів, оригінали яких знаходяться у неї.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржниці про те, що позивачем не зазначено, ані в позовній заяві ані в копіях документів про наявність їх оригіналів у позивача, оскільки, відповідно до позовної заяви, позивачем зазначено що: « оригінал документа знаходиться у розпорядженні АБ «Укргазбанк»» як відносно кредитного договору так і договору поруки, а.с. 5.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст.12 та ч.1 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.6.1. договору поруки № 27/2012-Р/П від 01.02.2012 року цей договір складено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, для поручителя, кредитора і позичальника, а.с.22.

Між тим, заявляючи про сумніви щодо відповідності поданих позивачем копії договорів, завірених у відповідно до Національного стандарту України «…Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 № 55, відповідачкою-скаржницею ОСОБА_2 не надано до суду оригіналу договору поруки для порівняння та не зазначено, які саме сумніви викликають ці договори при визнанні відповідачем ОСОБА_2 факту укладення і підписання цих договорів.

Крім того, зазначений Національний стандарт України «…Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затверджений наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 № 55 на сьогодні поширюється на всі без винятку органи державної влади, місцевого самоврядування, а також на підприємства, установи, організації всіх форм власності (п. 1.1). Стандарт також містить вимоги до відмітки про засвідчення копій документів (п. 5.27).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Вказані договори, кредитний та поруки, не оскаржувались відповідачами у судовому порядку та є чинними.

Враховуючи зазначені обставини, а також викладені письмово доводи позивача з цього питання, ухвалою Луганського апеляційного суду від 27.11.2019 року у судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування у позивача оригіналів кредитного договору з додатками та договору поруки.

Щодо застосування відповідачем Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75 п.59, за доводами апеляційної скарги, то колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що на час укладення договору поруки та кредитного договору та виникнення між сторонами спірних правовідносин зазначеної постанови не існувало, між тим, позивачем надано до суду копії документів саме на паперових носіях.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , цей розрахунок містить лише прострочену заборгованість та не містить інформації про суми та дати здійснених ОСОБА_1 платежів, а тому, як вважає скаржниця ОСОБА_2 , позивачем не доведено розмір заборгованості, а зазначений розрахунок не може бути прийнятий до уваги, як належний доказ.

Дійсно, розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №27/1012-Р від 01.02.2012 року не містить інформації про суми та дати здійснених ОСОБА_1 платежів, а містить тільки розрахунок заборгованості, а.с.6.

Між тим, до розрахунку заборгованості позивачем додано рух коштів по розрахунковому рахунку ОСОБА_1 , із зазначенням усіх сплачених відповідачем ОСОБА_1 платежів в рахунок повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, із зазначенням розміру цих платежів та дати внесення, а також дебету та кредиту по рахунку та сум перенесених на прострочку своєчасно не сплаченої заборгованості за кредитним договором, яке відбувалося щомісячно, на одиннадцятий день відповідного місяця, відповідно до умов договору щодо терміну сплати чергових платежів, та графіку платежів, який є додатком до кредитного договору, а. а. с. 7-16, 21.

Саме поєднання інформації щодо руху коштів на розрахунковому рахунку відповідача ОСОБА_1 та розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, у поєднанні, надає можливість для перевірки правильності нарахування заборгованості з урахуванням сплачених позичальником кредитних коштів, та наявної інформації щодо дебету та кредиту кредитних коштів.

Отже у виписці з розрахункового рахунку ОСОБА_1 , що міститься в матеріалах справи, є всі обов`язкові реквізити, як це передбачено Положенням про організацію операційної діяльності в банках України.

На підставі зазначеного, колегією суддів установлено, що розрахунки банку відповідають умовам кредитного договору, та крім того, у встановленому порядку не спростовані відповідачем.

Таким чином, зазначена вище виписка з розрахункового рахунку ОСОБА_1 та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами надання відповідачу грошових коштів, розміру внесених ОСОБА_1 грошових коштів на повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а також та наявності заборгованості, її розміру та складових.

Щодо інших доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , то колегія суддів залишає іх поза увагою з тих підстав, що колегія суддів не робить правових висновків відносно встановлених судом першої інстанції обставин та правовідносини з відповідачем ОСОБА_1 , яким рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, за відсутності наявного права у ОСОБА_2 представляти в суді інтереси ОСОБА_1 .

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню із зазначених вище підстав.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції щодо оскаржуваної частини рішення, неповно з`ясуванні обставини, що мають значення для справи та порушені норми матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні із ухваленням в цій частині нового судового рішення, а також вирішення питання щодо судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 2280,04 грн, що підтверджується платіжним дорученням (а.с.1), а за подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_2 сплачено судовий збір в сумі 3420,06 грн, що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 85).

Оскільки позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягають частковому задоволенню щодо позовних вимог до солідарного боржника ОСОБА_2 , то з останньої на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 616,73 грн, а з позивача на корисить ОСОБА_2 пропорціно до розміру задоволенних вимог останньої, підлягає стягненню судовий збір в сумі 1143,32 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 червня 2019 року змінити в частині визначеного судом солідарного порядку стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в частині суми стягнення судового збору з ОСОБА_2 та в цих частинах ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №27/2012/Р від 01 лютого 2012 року за тілом кредиту в сумі 133054,15 грн, у солідарному порядку з ОСОБА_2 в межах заборгованості ОСОБА_2 , як поручителя, в сумі 82233,36 грн за період з 24.04.2016 року по 01.02.2019 року.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Укргазбанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 у стягненні заборгованості у солідарному порядку з ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 50820,79 грн та нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом у період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 18948,73 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» судовий збір в сумі 616,73 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1143,32 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 02.12.2019 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді Ю. В. Єрмаков

А. В. Яресько