Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5407/18 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 274/5407/18 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 жовтня 2018 року, постановлену під головуванням судді Корбута В.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14.11.2017 по справі № 274/3726/17 було встановлено факт загибелі її сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов'язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_2 поблизу м. Амвросіївка Амвросіївського району Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Внаслідок загибелі сина їй було завдано моральної шкоди, яка виявилася у значному і безперервному душевному болю та стражданнях, втраті душевного спокою, відчутті незахищеності та розчаруванні, що не дає можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, перебуванні у постійному стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями.

У зв'язку з вищенаведеним просила стягнути з Російської Федерації на її користь моральну шкоду у розмірі 1 987 200грн., що за офіційним курсом НБУ на день подання позовної заяви еквівалентно 60 000, 00 євро.

Разом з позовною заявою, позивач подала заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовувала тим, 24 грудня 2013 року Україна уклала трастовий договір з компанією «The Law Debenture Trust Corporation p.l.c.», що в свою чергу є довірчим власником перед держателем зобов"язань, що представлений одноособово Міністерством фінансів Російської Федерації. За цим договором Україна отримала 3 000 000 000 доларів США з 5-відсотковим зобов"язанням та видала Міністерству фінансів Російської Федерації зобов"язання на вказану суму, строк виконання якого закінчувався 20 грудня 2015 року.

Зважаючи на те, що державою Україна станом на 20 грудня 2015 року не погашено основну суму та належні відсотки по відношенню до вищезазначеного зобов'язання, 16 лютого 2016 року Міністерство фінансів Російської Федерації, як держатель зобов'язання, через довірчого власника звернулося до Високого Суду Правосуддя Відділення Королівської Лави, м. Лондона, з позовом про повернення основної його суми та нарахованих відсотків. Внаслідок вказаного державного запозичення Російська Федерація вимагає від України повернення 3 000 000 000 доларів США та нарахованих відсотків.

Посилаючись на те, що права вимоги за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною та компанією «The Law Debenture Trust Corporation p.l.c.» є майном, на яке можна звернути стягнення, позивач вважає, що за рахунок цього майна може бути виконане рішення за її позовом у разі його задоволення.

Зазначила, що фактом, який свідчить про можливе утруднення або неможливість виконання рішення по справі може слугувати внесення 04 грудня 2015 року Держдумою РФ до Федерального конституційного закону «Про Конституційний суд Російської Федерації» поправок, згідно з якими Конституційному суду Російської Федерації» надано право визначати, виконувати чинні вердикти міждержавних органів щодо захисту прав і свобод людини і насамперед ЄСПЛ, внесених за скаргою проти Російської Федерації.

З урахуванням наведених обставин, заявник просила вжити заходи забезпечення позову шляхом:

накладення арешту на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporation p.l.c.» у розмірі 1 927 200 гривень, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви еквівалентно 60 000 євро та заборонити будь-яким суб'єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих прав вимоги будь-яким суб'єктам права (зокрема, але не виключно, державним та іншим суб'єктам публічного права, фізичним особам, юридичним особам);

зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporation p.l.c.» у розмірі 1 987 200, 00 гривень, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви еквівалентно 60 000 євро;

заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству фінансів України, Національному банку України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та/або службовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів за державним зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією у розмірі 1 987 200 гривень, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви еквівалентно 60 000 євро.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 жовтня 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким частково задовольнити її заяву про забезпечення позову, а саме:

накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporation p.l.c.» у розмірі 1 987 200, 00 гривень, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви еквівалентно 60 000, 00 євро та заборонити будь-яким суб'єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих прав вимоги будь-яким суб'єктам права (зокрема, але не виключно, державним та іншим суб'єктам публічного права, фізичним особам, юридичним особам);

зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporation p.l.c.» у розмірі 1 987 200 гривень, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви еквівалентно 60 000 євро;

заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству фінансів України, Національному банку України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та/або службовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів за державним зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією у розмірі 1 987 200 гривень, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви еквівалентно 60 000 євро;

в частині заборони Національному банку України, його посадовим та/або службовим особам здійснювати будь-які платежі в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією у розмірі 1 987 200 грн., що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви еквівалентно 60 000 євро - відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 ставить питання про стягнення з Російської Федерації шкоди в розмірі 1 987 200 гривень, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В той же час, зі змісту заяви про забезпечення позову слідує, що позивач просить накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporation p.l.c.» вказуючи, що держателем зобов"язання є Міністерство фінансів Російської Федерації.

Залишаючи вищевказану заяву без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на ту обставину, що в разі невжиття заходів забезпечення позову буде унеможливлено виконання рішення суду в частині стягнення з Російської Федерації вище зазначеної шкоди нічим не підтверджено, а заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є неспівмірними із заходами забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За нормами ст. 149 ЦПК України, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Згідно з частиною першою, другою статті 150 ЦПК України, передбачено, що позов може забезпечуватися:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 7 ст. 150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії.

Згідно роз'яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 вищевказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду і заходи повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Із матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції розглядається спір про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у даній справі не є право вимоги чи правовідносини між Україною та Російською Федерацією, а спричинення моральної шкоди позивачу однією із сторін міждержавних правовідносин.

Водночас, заявлені види забезпечення позову є такими, що виходять за межі позовних вимог та не стосуються предмету позову, зачіпають договірні правовідносини двох держав, які виникли у зв'язку з зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вжиття заходів забезпечення позову це право суду, передбачене частиною першою статті 149 ЦПК України, при цьому саме на особу, яка подала заяву про забезпечення позову покладено обов'язок довести, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Разом з тим, заявником не надано доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Не надано заявником доказів, що у відповідача відсутнє будь-які інше майно або грошові кошти, на яке можна звернути стягнення у разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову не повинні порушувати принцип змагальності сторін та правової визначеності.

Відповідно до частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави та накладення арешту на майно, що належить іноземній державі.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Проте, Посольством Російської Федерації такої згоди не надано.

Таким чином, такий захід забезпечення позову як накладення арешту на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року та заборона вчиняти будь-яким суб'єктам дії пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення суперечить нормам ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», яким передбачено судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави та накладення арешту на майно, що належить іноземній державі.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем становитиме втручання у дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національного банку України, Державного казначейства України, які не залучені до участі у справі та Російської Федерації.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційні скарзі доводи не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.01.2019.

Головуючий Судді