Дата документу 10.01.2019 Справа № 320/7139/16-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №320/7139/16

Провадження №22-ц/807/8/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року в складі судді Міщенко Т.М. в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 28 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №26М, за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 40 000 доларів США на термін до 01 березня 2018 року, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому кредитним договором.

Виконання зобов'язання за договором забезпечено договором поруки між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 від 28 лютого 2008 року та договором поруки між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_5 від 28 лютого 2008 року.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 26 вересня 2016 року має заборгованість - 121647,01 доларів США, яка складається з наступного: 27118,84 доларів США - заборгованість за кредитом; 18043,41 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 44657,16 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 31827,60 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Посилаючись на те, що законодавством непередбачено обов'язок кредитодавця вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач просив суд стягнути з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №26М від 28 лютого 2008 року у розмірі 27118,84 доларів США, що еквівалентно 704 818,65 та складається із заборгованості за тілом кредиту, а також стягнути солідарно судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за кредитним договором № 26М від 28 лютого 2008 року у розмірі 704 818 грн. 65 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 10 572 грн. 28 коп.

В позовних вимогах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині відмови у стягненні заборгованості з поручителів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог банку та зазначити в резолютивній частині рішення суму заборгованості, що підлягає стягненню в доларах США, в іншій частині рішення не оскаржується.

Відзивів від інших учасників справи до апеляційного суду не надходило.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2018 року справу передано у провадження судді Дашковської А.В..

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження та від 14 лютого 2018 року справу призначено до розгляду з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 10.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В..

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Учасники справи до суду апеляційної інстанції не з'явилися, повідомлені про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України ( т.2 а.с.187-189; 192).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

З цих підстав предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором та визначення грошової одиниці, в якій підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, а тому судовою колегією не переглядається.

За змістом ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до договору або закону.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановлено, що 08 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №26М, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у сумі 40 000 доларів США на строк до 01 березня 2018 року (т. 1 а.с.11-13).

Згідно із п.п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору ОСОБА_1 зобов'язався сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.11, 4.12 цього договору, а також відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені в Додатку №1 до цього договору, а також здійснювати погашення кредиту в дату сплати відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені в Додатку №1 до даного договору з урахуванням п. 4.11 даного договору.

В Додатку №1 до кредитного договору міститься графік погашення кредиту, відсотків і винагороди, згідно з яким погашення вказаних сум здійснюється щомісячними платежами у зазначені в графіку дати (т.1 а.с.14-15).

Згідно із п. 2.3.3 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених умовами даного договору, Банк має право змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за даним договором у повному обсязі шляхом надання повідомлення. При цьому, згідно із ст. 212, 611, 651 ЦК України, по зобов'язаннях, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються, що наступили згідно дати, вказаної в повідомленні. В цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов'язання за даним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №26М від 08.02.2008 р., оскільки останній платіж на погашення заборгованості за розрахунком банку було внесено 01.07.2009 року (т.1 а.с.181-184).

Згідно із розрахунком банку станом на 26.09.2016 р. загальна сума заборгованості складає121 647,01 доларів США, з яких: 27 118,84 доларів США - заборгованість за кредитом, 18 043,41 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 44 657,16 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 31 827,60 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (т.1 а.с.5-7).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заявлена вимога про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості по тілу кредиту в сумі 27 118,84 доларів США, що еквівалентно 704 818 грн. 65 коп.

Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором 28.02.2008 року були укладені аналогічні за змістом договори поруки між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»іОСОБА_5, та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 (т.1 а.с.17-18)

Відповідно до п. п. 2- 6 договорів поруки поручителі прийняли на себе зобов'язання відповідати за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. У випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У випадку невиконання боржником якого-небудь обов'язку, передбаченого п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов'язку(ів). Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок(ки), зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п.5 цього договору.

Пунктами 10 вищезазначених договорів поруки встановлено, що договір діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За приписами ч.4 ст. 559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

З договорів поруки від 28.02.2008 р. вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі).

У кредитному договорі №26М від 28 лютого 2008 року строк виконання основного зобов'язання чітко визначений до 01 березня 2018 року (пункт 1.3). Разом з тим, умовами договору сторони передбачили строки виконання окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору - до відповідного числа поточного місяця згідно із графіком (п. п.2.2.2, 2.2.3).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні ч. 4 ст.559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову» як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину 4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53цс14, від 23 грудня 2015 року по справі 6-436цс15.

У цій справі позичальник припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту з 01.07.2009 року, а отже, згідно із графіком погашення кредиту, про порушене право щодо сплати позичальником щомісячних платежів банк дізнався 03.08.2009 року.

Враховуючи встановлений п. 6.8 кредитного договору строк позовної давності у п'ять років, строк позовної давності за вимогами до боржника спливав 03.08.2014 року, із вимогами до поручителів порука припинялася за період з 28.02.2008 року до 01.01.2010 року (шість місяців).

Проте, як встановлено судом першої інстанції, у зв'язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та п. 2.3.3 умов кредитного договору скористався правом дострокової вимоги за кредитним договором, надіславши письмову вимогу від 16.12.2010 року про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів до 16 січня 2011 року (т. 1 а.с.230).

В зв'язку із невиконанням досудової вимоги, банк 06.09.2011 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, чим перервав строк позовної давності та змінив строк виконання основного зобов'язання (т.1 а.с.233-234).

Таким чином, звернення до суду 06.09.2011 року змінило дату повернення кредиту та банк був зобов'язаний пред'явити позов до боржника в межах строку позовної давності - п'ять років- до 06.09.2016 року, а до поручителів- протягом шести місяців - до 06.03.2012 року.

Рішення суду переглядається в апеляційному порядку лише в оскаржуваній ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» частині стягнення заборгованості з поручителів, та в цій частині відсутні підстави, з якими цивільне процесуальне законодавство пов'язує підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо стягнення заборгованості в гривні, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилами ч.1 та ч.3 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Такі правові висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України висловленими у постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-190цс15, та від 10 лютого 2016 року у справі 6-1680цс15.

Так, відповідно до умов кредитного договору укладеного 28 лютого 2008 року №26М між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1, вбачається, що зобов'язання між сторонами щодо отримання та повернення грошових коштів виникли в іноземній валюті - доларах США.

Відповідно до п.1.2 кредит відповідачем отримувався у валюті в розмірі 40 000 доларів США.

Пунктом 4.7 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту, сплата відсотків за даним договором здійснюється у валюті кредиту.

Відповідно до норм ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині законними, обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року у цій справі змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (р/р 3111, , МФО 305299) суму заборгованості за кредитним договором №26М від 28 лютого 2008 року у розмірі 27 118,84 доларів США (двадцять сім тисяч сто вісімнадцять доларів 84 центів США), що за курсом НБУ від 26 вересня 2016 року складає 704 818,65 грн. (сімсот чотири тисячі вісімсот вісімнадцять гривень 65 коп.) та витрати по сплаті судового збору в сумі 10 572,28грн. (десять тисяч п'ятсот сімдесят дві грн.. 28 коп.)».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка