Справа № 485/1461/17
Провадження № 2/485/24/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Шеремет Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Снігурівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, інтереси якої представляє ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та пілкування Снігурівської райдержадміністрації Миколаївської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначив, що є власником житлової квартири АДРЕСА_1, у якому з його згоди 01 грудня 2000 року та 21 січня 2001 року посвідчено реєстрацію місця проживання відповідачів ОСОБА_2 - колишньої дружини та ОСОБА_3 - доньки. У червні 2011 року народилася ОСОБА_4, відомості про нього як про батька якої виключено рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 31 липня 2012 року. У жовтні 2011 року відповідач разом з дітьми виїхали з належної йому квартири на інше місце проживання і з того часу за вказаною адресою не проживають. З 2013 року він перебуває в іншому шлюбі. У серпні 2017 року без його згоди за вказаною адресою була зареєстрована донька відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Наявність реєстрації відповідачів завдають йому незручностей, а тому на захист свого права власника, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги.

Ухвалою суду від 08 січня 2019 року до участі у справі залучено оргін опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації.

В судове засідання сторони за належного повідомлення не з"явилися.

Позивач подав суду письмову заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення за місцем проживання судових повісток рекомендованим листом з повідомленням, та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві на ім»я суду від 23.01.2019 року позовні вимоги не визнала з посиланням на те, що була з дітьми прописана у спірній квартирі за згоди позивача та не має можливості зареєструватися у іншому житлі, зазначила, що проживає в орендованій квартирі.

Представник третьої особи подала суду заяву про слухання справи у її відсутність.

У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з .ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні - ст.321 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Захищаючи права власності громадян, суд усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 договору купівлі-продажу від 27 травня 2000 року та зареєстрованого у реєстрі під №2-826, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житлова АДРЕСА_1, яка знаходиться у житловому будинку АДРЕСА_1; копія договору долучена до матеріалів справи (а.с.5).

Згідно даних будинкової книги, 01 грудня 2000 року за вказаною адресою посвідчено реєстрацію місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; 18 січня 2001 року посвідчено реєстрацію місця проживання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, а 09 серпня 2017 року посвідчено реєстрацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9-14), згідно якої за рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 31 липня 2012 року виключено відомості про батьківство відповідача (а.с.7-8).

Як слідує з акта депутата Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області, датованого 14 серпня 2017 року, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з жовтня 2011 року за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживають (а.с.7).

Згідно висновку ООП Снігурівської райдержадміністрації №4 31 січня 2019 року визнано недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право кристування житловим приміщенням (а.с.72).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до положень ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За нормою ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає.

Тобто, місцем проживання малолітньої дитини відповідача є місце проживання її матері. Самостійного права на проживання у спірному будинку малолітня дитина, батьком якої позивач не є, не має.

При цьому, інтереси дитини, яка не проживає у спірному житлі з чотиримісячного віку (з жовтня 2011 року) та не має у будинку свого спального місця чи особистих речей, а проживає з матір»ю, яка добровільно змінила місце проживання, не порушено. Вказані законодавчі положення та фактично встановлені обставини у висновку органу опіки та піклування не викладені та ним не враховані, а тому суд визнає його необгрунтованим.

У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідачів за зареєстрованим місцем проживання понад один рік, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в утриманні квартири чи виявлення ними інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачів понад зазначений термін відповідачами не представлено й судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, інтереси якої представляє ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженку с.Горохівське Снігурівського району Миколаївської області; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку м.Снігурівка Миколаївської області; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженку м.Снігурівка Миколаївської області, такими, що втратили право користування житловою квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Снігурівський районний суд.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 06.03.2019 р.

Суддя