У Х В А Л А

14 січня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/1666/2019

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Мазурик О.Ф.,

перевіривши відповідність апеляційної скарги ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Фролової І.В.

від 16 жовтня 2018 року вимогам ст. 356, 357 ЦПК України,

у справі № 761/17715/16-ц Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до Міжнародного Комітету Червоного Хреста делегації України,

треті особи: Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», Міністерство закордонних справ України,

про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, що апеляційну скаргу слід визнати неподаною та повернути особі, яка її подала з наступних підстав.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом п'яти днів з дня отримання ухвали. Згідно ухвали суду апелянту необхідно було надати докази сплати судового збору у розмірі та порядку, визначених Законом України «Про судовий збір» (зі змінами), за подання апеляційної скарги в частині вимог про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху від 21.12.2018 отримана представником позивача ОСОБА_3 03.01.2019.

На виконання вимог ухвали суду від 21.12.2018 позивач, діючи через свого представника ОСОБА_3, 08.01.2019 подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.

Разом з цим, апелянтом не виконано вимоги, вказані в ухвалі суду від 21.12.2018, та не усунуто недоліки у встановлений судом строк.

Звертаючись до суду із заявою про усунення недоліків, ОСОБА_2 не долучив докази сплати судового збору у розмірі, встановленому Законом, зазначивши при цьому в заяві, що він звільнений від сплати судового збору на всіх стадіях судового процесу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Суд не приймає до уваги, наведені позивачем в заяві про усунення недоліків підстави щодо звільнення його від сплати судового збору, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат.

За загальними правилами цивільного судочинства судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скарги.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року №3674-VІ «Про судовий збір» (далі - Закон).

Згідно зі статтею 3 Закону судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року №484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі - Закон №484-VІІІ). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»), зокрема й підвищено розмір ставок за подання апеляційних скарг, а також одночасно значно скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»). Закон №484-VІІІ набрав чинності з 1 вересня 2015 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З 1 вересня 2015 року ця категорія пільговиків звужена. Так, за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 1 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом про вирішення трудового спору, в якому просив визнати незаконними та скасувати накази, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоди.

Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що позивач не звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Оскільки апелянтом не усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 21.12.2018 та не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за сплату яких позивачі у трудових спорах не звільняються, то апеляційна скарга не оформлена у відповідності до вимог ст. 356 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, яка передбачає повернення позовної заяви (апеляційної скарги).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вимога суду щодо оформлення апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 356 ЦПК України, зокрема щодо надання доказів сплати судового збору у розмірі, визначеному законодавством, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Таким чином, апеляційну скаргу слід вважати неподаною та повернути особі, яка її подала.

Про повернення апеляційної скарги суддя-доповідач постановляє ухвалу (ч. 7 ст. 357 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. 185, 357 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року вважати неподаною та повернути особі, яка її подала.

Роз'яснити особі, яка подала апеляційну скаргу, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала набирає законної сили з часу її постановлення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Суддя О.Ф. Мазурик