Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 761/27201/16-ц

провадження № 61-12008св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

треті особи: Первинна профспілкова організація Державного підприємства Адміністрація морських портів України», Міністерство інфраструктури України

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача утримані із заробітної плати без належних підстав кошти в сумі 2 000,00 грн за січень 2015 року та компенсацію невикористаної відпустки у розмірі 500,00 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 05 березня 2015 року по 14 листопада 2016 року (423 календарних дня) у розмірі 934 214,04 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював на посаді начальника служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України».

27 лютого 2015 року ДП «Адміністрація морських портів України» видано наказ № 68-к 3-2 «Про припинення трудового договору», в якому зазначено, що позивача звільнено з посади начальника служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи з 27 лютого 2015 року за систематичне невиконання обов`язків. 05 березня 2015 року ДП «Адміністрація морських портів України» видано наказ № 74-к 6-2 «З особового складу», яким внесено зміни до наказу про припинення трудового договору від 27 лютого 2015 року № 68-к 3-2 згідно з пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) - за систематичне невиконання обов`язків, а саме вважати позивача звільненим з 05 березня 2015 року у зв`язку з хворобою.

Позивач, в порушення норм трудового законодавства, не отримував від відповідача розрахунок у день звільнення.

28 квітня 2016 року позивачем було відправлено цінний лист до ДП «Адміністрація морських портів України» з проханням надати розрахунок. Вказаний лист отриманий представником ДП «Адміністрація морських портів України» за довіреністю 05 травня 2016 року, але станом на дату подання позову відповідачем безпідставно проігноровано вказаний лист, ні відповіді, ні розрахунку відповідач не надав.

Ці факти свідчать про незаконне утримання відповідачем із заробітної плати позивача належних йому при звільненні грошових коштів, та про порушення відповідачем норм трудового законодавства у частині обов`язку щодо повного розрахунку з працівником при звільненні.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що йому при звільненні не виплачені всі суми, що належать йому від підприємства до виплати при звільненні, в тому числі не проведено відрахувань з його заробітної плати за декілька днів у січні 2015 року, які в зміненому відповідачем табелі обліку робочого часу значаться як прогули.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ДП «Адміністрація морських портів України» про стягнення коштів задоволено, стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 2 000,00 грн, компенсацію невикористаної відпустки у розмірі 500,00 грн і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 119 699,36 грн, вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при розгляді справи в суді першої інстанції, суд не надав належної оцінки внесеним змінам до табелю обліку робочого часу позивача та підставам відрахування із його заробітної плати. Відрахування із заробітної плати можуть провадитись лише у випадках, передбачених законодавством України, при цьому законодавець чітко визначив в яких випадках таке відрахування у безспірному порядку може робити роботодавець, а в яких - або за письмовою згодою працівника, або на підставі рішення суду. Якщо працівник оспорює підстави і розмір відрахувань, або пропущено зазначений строк, видання наказу (розпорядження) про відрахування не допускається. У суді апеляційної інстанції представник відповідача не зміг пояснити в суді, на підставі якого документу вносилися зміни, як до Табелю обліку робочого часу позивача, так і не надав наказу, на підставі якого відбувалося відповідне відрахування. Інший представник відповідача пояснив, що будь-яких відрахувань з заробітної плати не проводилося, а недоплачена сума - це недораховані податки із заробітної плати позивача, при цьому останній не надав на підтвердження виникнення помилки в розрахунках щодо зарахування даних коштів на податки жодного доказу. З тексту заперечень на позов, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що відповідач фактично визнавав проведення перерахунку заробітної плати позивача за 22, 28, 30, 31 січня 2015 року. Отже, відповідач, в порушення вимог діючого законодавства незаконно відрахував із заробітної плати позивача у розмірі 2 000,00 грн за січень 2015 року, а також компенсації невикористаної відпустки у розмірі 500,00 грн без належних правових підстав. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два попередні місяці перед звільненням: січень 2015 року 44 169,60 грн (20 робочих днів) + лютий 2015 року - 44 169,60 грн (20 робочих днів) / 40 робочих днів за 2 місяці = 2 208,48 грн. Період затримки розрахунку при звільненні становить 507 днів (з 06 березня 2015 року до 16 березня 2017 року). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 2 208,48 грн х 507 днів = 1 119 699,36 грн, що підлягає стягненню з відповідача. При розгляді справи в суді першої і апеляційної інстанції представники відповідача не заперечували проти суми загальних відрахувань і розрахунку середньоденної заробітної плати, будь-яких доказів на спростування розрахунку позивача не надавали.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ДП «Адміністрація морських портів України» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення апеляційного суду, залишивши в силі рішення першої інстанції. Також просило зупинити виконання рішення апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «Адміністрація морських портів України» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою ВССУ від 10 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 березня 2018 року справу № 761/27201/16-ці матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач утримав із заробітної плати позивача відповідно до розрахункового листка за лютий 2015 року лише обов`язкові до сплати податки і збори на загальну суму 6 319,12 грн.

Апеляційний суд неправильно розрахував середній заробіток у розмірі 2 208,48 грн, що суперечить наявному у справі письмовому доказу, наданому листом від 10 листопада 2016 року вих. № 6764, - довідці про середню заробітну плату позивача за підписом головного бухгалтера та заступника голови ДП «Адміністрація морських портів України», відповідно до якої середня заробітна плата позивача становить 1 274,40 грн. Отже, висновок апеляційного суду про те, що представником відповідача не заперечувався розрахунок середньої заробітної плати позивача та не надавалися відповідні докази, не відповідає дійсності.

Апеляційний суд не врахував висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16, відповідно до якого при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно порівнювати його з розміром заборгованості, застосовуючи принцип співмірності та зменшувати середній заробіток у разі неспівмірності його розміру з розміром заборгованості. У даній справі апеляційний суд стягнув 2 500,00 грн заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, проте середній заробіток, стягнутий з державного підприємства, є неспівмірним із цією сумою та дорівнює 1 119 699,36 грн.

Позиції інших учасників

У квітні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав до ВССУ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначає про законність оскаржуваного відповідачем рішення.

До заперечень долучено копію першої сторінки відомості нарахування заробітної плати за березень 2015 року. З посиланням на дану копію позивач зауважує на те, що відповідач утримав із заробітної плати кількох працівників, у тому числі позивача, грошові кошти без належних правових підстав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 працював на посаді начальника служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України».

Рапортом начальника служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ОСОБА_1 від 23 січня 2015 року повідомлено голові ДП «Адміністрація морських портів України» Амеліну А. М., що відповідно до рапортів з обґрунтування виробничої потреби та вибору контрагента за спрощеною формою від 24 листопада 2014 року та від 05 грудня 2014 року, який погоджений головою ДП «Адміністрація морських портів України», працівники відділу організації процедур закупівель згідно з переліком, що додається, проходять навчання з питань державних закупівель в Державному підприємстві «Зовнішторгвидав України», яке триватиме з 26 по 30 січня 2015 року протягом робочого часу.

Згідно з листом служби управління персоналом ДП «Адміністрація морських портів України» від 19 лютого 2015 року № 02-03/58 запропоновано ОСОБА_1 надати особисті письмові пояснення щодо присутності/відсутності на робочому місці 28-30 січня 2015 року під час проведення лекційних та практичних занять в навчальному центрі Державне підприємство «Зовнішторгвидав України», які проводились протягом робочого часу, а також щодо надання в табелі обліку робочого часу з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року недостовірних даних щодо присутності на робочих місцях ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 замість відсутності їх у зв`язку з підвищенням кваліфікації.

Відповідно до звіту системи контролю доступу з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року, який надано Державним підприємством «Укрсервіс Мінтрансу» листом від 11 березня 2015 року № 34/186-03, позивач був відсутній на роботі в приміщенні Міністерства інфраструктури України на проспекті Перемоги, 14 більше трьох годин протягом робочих днів - 28, 30, 31 січня 2015 року.

Згідно з відкорегованим табелем обліку робочого часу за період з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року від 16 березня 2016 року, позивач 28, 30, 31 січня 2015 року був відсутній на робочому місці.

Відповідно до розрахункового листа ОСОБА_1 за лютий 2015 року йому нараховано доплату за вислугу років у розмірі 1 788,80 грн., компенсацію відпустки 13 576,65 грн, оклад (13 днів) - 12 777,14 грн, всього нараховано 28 142,59 грн і утримано обов`язкові платежі всього на суму 6 319,42 грн, борг за працівником на початок і кінець місяця - відсутній.

Згідно з наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 27 лютого 2015 року № 68-к 3-2 «Про припинення трудового договору» позивача звільнено з 27 лютого 2015 року за систематичне порушення трудової дисципліни - пункт 3 статті 40 КЗпП України, підстава звільнення - наказ від 27 лютого 2015 року № 69-к.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» «З особового складу» від 05 березня 2015 року № 74-к 6-2 внесено зміни до наказу про припинення трудового договору від 27 лютого 2015 року № 68-к 3-2 з пункту 3 статті 40 КЗпП України - за систематичне невиконання обов`язків, а саме вважати ОСОБА_1 звільненим з 05 березня 2015 року у зв`язку з хворобою.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в -статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись лише у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Згідно зі статтею 59 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив про відсутність доказів щодо неправомірного відрахування із заробітної плати позивача коштів, оскільки відповідно до розрахункового листа ОСОБА_1 за лютий 2015 року позивачу нараховано доплату за вислугу років - 1 788,80 грн, компенсацію відпустки - 13576,65 грн, оклад (13 днів) - 12 777,14 грн, всього нараховано 28 142,59 грн та утримано обов`язкові платежі на суму 6 319,42 грн, борг за працівником на початок і кінець місяця - відсутній.

Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості із заробітної плати, послався на письмові заперечення представника відповідача, не взяв до уваги пояснення представника відповідача про те, що з позивача були утримані лише обов`язкові платежі із заробітної плати, не дав оцінки даним розрахункового листка за лютий 2015 року, зазначивши, що ні при розгляді справи в суді першої, ні апеляційної інстанції представники відповідача не заперечували проти суми загальних відрахувань і будь-яких доказів на спростування розрахунку позивача не надавали.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення апеляційного суду не містить доводів відхилення зазначеного письмового доказу.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки відповідно до наданого позивачем розрахунку, апеляційний суд послався на ненадання відповідачем доказів іншого розміру середнього заробітку позивача та те, що представником відповідача не заперечувався розрахунок середньої заробітної плати, не надавши правової оцінки наявної у справі засвідченої копії довідки ДП «Адміністрація морських портів України» від 05 квітня 2016 року, відповідно до якої середня заробітна плата позивача становила 1 274,40 грн.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що відображається в рішенні із зазначенням мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У статті 214 ЦПК України 2004 року передбачено, що під час ухвалення рішення суд встановлює, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначені норми цивільного процесуального права апеляційним судом під час постановлення оскаржуваного рішення не були виконані, оскільки, вказуючи у рішенні розмір заборгованості відповідача перед позивачем, яку суд вважає встановленою, апеляційний суд не зазначив докази, які підтверджують таку заборгованість, а також не навів мотивів відхилення письмових доказів, наданих відповідачем у суді першої інстанції щодо відрахувань, проведених із заробітної плати позивача, а також щодо його середнього заробітку.

Відповідно до статті 11 ЦПК України від 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із заяви представника позивача про доповнення позовної заяви, долученої до справи 14 листопада 2016 року, представник позивача просив задовольнити пункт третій позовних вимог у новій редакції, стягнувши з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05 березня 2015 року по 14 листопада 2016 року (423 календарних дня) у розмірі 934 214,04 грн. Проте, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, стягнув з відповідача середній заробіток за 507 днів з 06 березня 2015 року по 16 березня 2017 року у розмірі 1 119 699,36 грн.

Верховний Суд не дає оцінку копіям документів, долучених до заперечень на касаційну скарги, оскільки це відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд не дав належної оцінки письмовим доказам щодо проведених відповідачем відрахувань із заробітної плати позивача, а також розміру середнього заробітку позивача, що мало значення для правильного вирішення справи.

Верховний Суд відповідно до статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, тому оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суду апеляційної інстанції необхідно встановити правильність проведеного відповідачем розрахунку з позивачем при його звільненні, та у разі неповного проведення такого розрахунку - дійсний розмір середнього заробітку позивача, який підлягає стягненню, розглянувши справу з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

У зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги та скасуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, виконання якого було зупинено ухвалою ВССУ від 27 квітня 2017 року, виконання даного рішення не підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судового рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов