КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.В. в м. Київ 01 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, у зв`язку з невиконанням відповідачем щодо виплати нарахованої пенсії ОСОБА_1 за період з червня 2016 року до березня 2018 року просив стягнути із відповідача грошові кошти у розмірі 35537,90 грн., що складається з 6367 грн. - 3 % річних, 29170,90 грн. - інфляційні втрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 20 квітня 1998 року Указом Президента України № 390/98 полковник гвардії ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника командувача Національної гвардії України з озброєння і техніки у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на військовій службі, йому була призначена пенсія за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Зазначав, що згідно з автоматизованою системою розрахунку пенсій Пенсійного фонду України розмір нарахованої пенсії ОСОБА_1 складає за період з червня 2016 року до січня 2018 року - 357420,97 грн. (18811,63 грн. щомісячно), за період з січня 2018 року до березня 2018 року - 37752,06 грн. (18876,03 грн. щомісячно) на загальну суму 395173,03 грн. В той же час, розмір фактично виплаченої пенсії ОСОБА_1 складає: за період з червня 2016 року до січня 2018 року - 202970,01 грн., за період з січня 2018 року до березня 2018 року - 27460 грн. на загальну суму 230430,01 грн. Отже, різниця між нарахованим і фактично виплаченим розміром пенсії ОСОБА_1 складає: за період з червня 2016 року до січня 2018 року - 154450,96 грн., за період з січня 2018 року до березня 2018 року - 10292,06 грн. Загальна сума невиплачених відповідачем грошових коштів в якості пенсії станом на 01 березня 2018 року складає 164743,02 грн. Причиною такої різниці між нарахованим і фактично виплаченим розміром пенсії ОСОБА_1 , за даними відповідача, є обмеження максимального розміру пенсії позивача відповідно до ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Вважав, що обмеження у виплаті нарахованої пенсії ОСОБА_1 є незаконним, оскільки з 1998 року йому була призначена пенсія за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». З 01 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», яким було введено обмеження максимального розміру пенсії: у розмірі 10740 грн. - з жовтня 2011 до січня 2018 року; у розмірі, що не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (1373 * 10 13730 грн.) - з січня 2018 року. Розмір пенсії ОСОБА_1 до 01 травня 2016 року не виходив за рамки цього обмеження.

З 01 травня 2016 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 718 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», якою було збільшено розмір грошового забезпечення окремим категоріям військовослужбовців. Після відповідного перерахунку розмір пенсії ОСОБА_1 , починаючи з травня 2016 року, перевищив максимальний розмір, встановлений Законом України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи».

Однак, згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи», обмеження пенсії максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом. Отже, обмеження розміру нарахованої до виплати пенсії, встановлені Законом України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи», до ОСОБА_1 застосовані бути не можуть, і бездіяльність відповідача щодо невиплати нарахованої йому пенсії в повному розмірі є протиправною.

Оскільки грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону. Таким чином, відповідач зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 3 % річних і інфляційні втрати у зв`язку з невиплатою у повному обсязі нарахованої пенсії за період з червня 2016 року до дня подання цього позову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто із Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 3 % річних в сумі 6367 грн. та інфляційні втрати в сумі 29170,90 грн., на користь держави - судовий збір в сумі 768,40 грн.

Відповідач Головне управління пенсійного фонду України в м. Києві, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що пенсія є одним з видів соціального забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Разом з тим, державна соціальна допомога громадянам у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, зокрема пенсія не є грошовим зобов`язанням. Застосування ст. 625 ЦК України до правовідносин з виплати пенсії суперечить чинному законодавству.

Вказував, що судом стягнуто 3 % річних та інфляційні втрати в сумах, обрахованих пенсіонером. При цьому судом не прийнято до уваги правову позицію суду апеляційної інстанції, висловлену у постанові від 07 грудня 2017 року у справі № 876/10726/17, відповідно до якої суд не вправі визначати конкретні суми компенсації від втрати частини грошових доходів, які слід виплатити позивачу, як це вказано у позовній заяві, оскільки відповідно до законодавства обчислення таких сум належить до компетенції органів Пенсійного фонду України, тому суд не уповноважений самостійно здійснювати обчислення таких сум, а лише вправі зобов`язати відповідача провести нарахування та їх виплати. За аналогією суд не вправі стягувати 3 % річних та інфляційні втрати у сумі, обрахованій пенсіонером.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно із яким основним доводом апеляційної скарги відповідача є твердження про те, що правовідносини з виплати пенсії не є грошовим зобов`язанням у розумінні цивільного законодавства України, а відтак до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України. Такий висновок відповідача не відповідає чинному законодавству України, оскільки 15 січня 2019 року рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва, яке набрало законної сили, дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 граничним розміром було визнано протиправними за весь період і зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою і фактично виплаченою пенсією за період з 01 вересня 2017 року до 01 березня 2018 року. Цим судовим рішенням підтверджується наявність грошового зобов`язання у Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві сплатити грошові кошти на користь ОСОБА_1 , та відповідно його право вимагати виконання цього зобов`язання.

Вказував, що висновки про те, що заборгованість Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо сплати різниці між нарахованою і фактично виплаченою пенсією є грошовим зобов`язанням, підтверджуються правозастосовною практикою, зокрема постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, п.п. 26 - 28, постановою Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 718/2080/17-ц.

Наступним доводом апеляційної скарги відповідача є висновок про те, що суд не вправі стягувати 3 % річних та інфляційні втрати у сумі, яка розрахована пенсіонером. Разом із тим, позивачем надано суду обґрунтований розрахунок відповідних сум, який був перевірений судом першої інстанції при ухваленні рішення, що відповідає п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 08 вересня 1998 року є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби».

Згідно розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі ФА 128704 станом на дату розрахунку 01 червня 2016 року пенсія ОСОБА_1 складає 70 % грошового забезпечення (вислуга 30 років) у розмірі 18811,63 грн. Однак з урахуванням максимального розміру пенсії вона складає 10740 грн., перерахунок здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 718 від 19 жовтня 2016 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу» (а. с. 5).

Згідно розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі ФА 128704 станом на дату розрахунку 01 січня 2018 року пенсія ОСОБА_1 складає 70 % грошового забезпечення (вислуга 30 років) у розмірі 18876,03 грн. З урахуванням максимального розміру пенсія складає 13730 грн. (а. с. 6).

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України від 15 лютого 2018 року № 14/684 про доходи пенсіонера, розмір виплаченої пенсії ОСОБА_1 складає: за червень 2016 року - 5753,05 грн., з липня 2016 року по листопад 2016 року - 6072,98 грн. щомісячно, з грудня 2016 року по квітень 2017 року 6096,38 грн. щомісячно, з травня 2017 року по червень 2017 року 6109,38 грн., липень 2017 року 70451,40 грн., з серпня по грудень 2017 року 10740 грн. щомісячно, з січня по лютий 2018 року - 5146,03 грн. щомісячно (а. с. 7).

За даними автоматизованої системи розрахунків пенсій Пенсійного фонду України станом на 01 березня 2018 року різниця між нарахованим і фактично виплаченим розміром пенсії ОСОБА_1 становить 164743,02 грн., з яких 154450,09 грн. - за період з червня 2016 року до січня 2018 року, 10292,06 грн. - за період з січня 2018 року до березня 2018 року (а. с. 8 - 17).

Також позивачем надано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2019 року у справі № 826/3565/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, яким позов задоволено частково, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 граничним розміром, зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 42578,58 грн., що складається з різниці між нарахованою і фактично виплаченою пенсією за період з 01 вересня 2017 року по 01 березня 2018 року (а. с. 79 - 83).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2019 року у справі № 826/3565/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, яке набрало законної сили, встановлено, що пенсія позивачу призначена ще в 1998 році, а відтак норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» до нього не застосовуються. Із цих підстав судом визнано протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 та зобов`язано його виплатити позивачу грошову суму у розмірі 42578,58 грн., що складається з різниці між нарахованою і фактично виплаченою пенсією за період з 01 вересня 2017 року по 01 березня 2018 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із положень ст. 625 ЦК України, зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем за весь період обмеження виплати йому пенсії знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533 - 535 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що із даним позовом ОСОБА_1 звернувся з підстав порушення вимог законодавства, яке регулює правовідносини щодо нарахування і виплати пенсії, зокрема Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 718 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», а також загальних положень ст. ст. 22, 58 Конституції України, якими передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, підставами позову ОСОБА_1 було те, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зобов`язане сплатити ОСОБА_1 3 % річних і інфляційні втрати у зв`язку з невиплатою у повному обсязі нарахованої пенсії за період з червня 2016 року до дня подання цього позову, і штрафні санкції, передбачені ст. 625 ЦК України, ним розраховані щомісячно із червня 2016 року до дня фактичної виплати (а. с. 2).

Разом із тим питання щодо виплати пенсії за минулий час та, зокрема, виплати компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам врегульовані ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Таким законом є Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», статтею 2 якого передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Із матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про компенсацію йому втрати частини доходів, і що у задоволенні такої заяви йому було відмовлено.

Таким чином, заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягали задоволенню, оскільки він звернувся до суду за захистом своїх прав передчасно та не у спосіб, передбачений законом, а отже рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню.

Оцінюючи доводи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу щодо практики Верховного Суду, викладеної в постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 19 березня 2018 року у справі № 718/2080/17-ц, якою, на думку позивача, підтверджується грошове зобов`язання відповідача щодо сплати різниці між нарахованою і фактично сплаченою пенсією, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Постанова від 19 березня 2018 року у справі № 718/2080/17-ц прийнята Верховним Судом за наслідками розгляду касаційної скарги у справі про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних між фізичними особами, в якій суд касаційної інстанції зазначив, що оскільки рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 квітня 2014 року стягнуто з відповідачів на користь позивача борг за договором позики і це рішення не виконано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погодився й апеляційний суд, про стягнення з відповідачів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

В постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що справа про застосування відповідно до ст. 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства. Згідно п. 26 цієї постанови, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Дійсно, із матеріалів справи вбачається, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2019 року у справі № 826/3565/18 щодо сплати на його користь 42578,58 грн.

Разом із тим, ОСОБА_1 не обґрунтовував свій позов тим, що відповідачем не виконується рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2019 року у справі № 826/3565/18, тобто не посилався на грошове зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду, і штрафні санкції, які просив стягнути із відповідача, позивач розраховував не із розміру стягнутих на його користь коштів цього рішення, а із сум періодичних виплат, які охоплюють інший період, тому наведена ним судова практика не є релевантною до правовідносин у цій справі і не приймається апеляційним судом.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат, і оскільки позивач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1057,50 грн. підлягають компенсації відповідачу за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Судові витрати в сумі 1057,20 грн. компенсувати Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :