КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Позняки-Жил-Буд», про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» (далі - ТОВ «РАДА 7») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Позняки-Жил-Буд» (далі - ПАТ «Позняки-Жил-Буд»), про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Зазначило, що ТОВ «РАДА 7» є житлово-експлуатаційною організацією та відповідно до статуту здійснює утримання та надає житлово-комунальні послуги в будинку АДРЕСА_1 . На підставі акту №104-Ф-15СТГ від 10 жовтня 2005 року ОСОБА_1 прийняла квартиру АДРЕСА_1 від забудовника ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД» згідно Генеральної угоди про дольову участь у будівництві №104-Ф-15СТГ від 12 листопада 2003 року. ОСОБА_1 не сплачувала житлово-комунальні послуги, які надавалися по будинку. 05 грудня 2012 рокуПечерський районний суд м.Києва видав судовий наказ № 2-Н-410/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7»заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2012 року. 31 липня 2014 року Печерський районний суд м. Києва видав судовий наказ № 757/20710/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7» заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 липня 2012 року по 31 серпня 2014 року. 08 грудня 2015 року за заявою ОСОБА_1 Печерським районним судом м.Києва судовий наказ № 2-Н-410/12 був скасований, 12 січня 2016 року Печерським районним судом м. Києва скасовано судовий наказ № 757/20710/14-ц. ТОВ «РАДА 7» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 05 грудня 2009 року по 31 березня 2018 року включно у розмірі 71207,33 грн., інфляційні втрати у розмірі 70226,87 грн., а також три проценти річних у розмірі 9737,49 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року позов ТОВ «РАДА 7» задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 71 207,33 грн., інфляційні втрати в розмірі 70 226,87 грн., три проценти річних в розмірі 9737,49 грн., судовий збір в розмірі 2267,58 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові ТОВ «РАДА 7». Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг покладено законом на власника квартири. Вона зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 лише 24 вересня 2014 року, а тому суд безпідставно стягнув з неї заборгованість, яка нарахована до 24 вересня 2014 року. Судом безпідставно прийняв як доказ копію акту №104-Ф-15СТГ від 10 жовтня 2005 року, оскільки цей документ був поданий позивачем до суду після проведення попереднього судового засідання. Наголошує на тому, що вона не підписувала договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 28 вересня 2014 року, який був наданий ТОВ «РАДА 7». Позивач безпідставно нарахував пеню, оскільки ним пропустив річний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

26 листопада 2019 року представник ОСОБА_1 подав до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги з викликом учасників. Разом з тим, представник ОСОБА_1 не навів обставин, які б вимагали розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Обґрунтування незгоди ОСОБА_1 з рішенням суду першої інстанції викладені в апеляційній скарзі, характер спірних відносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін. Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника ОСОБА_1 .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ТОВ «РАДА 7» є житлово-експлуатаційною організацією та надавало послуги з утримання будинку та прибудинкової території в житловому будинку АДРЕСА_1 .

На підставі акту №104-Ф-15СТГ від 10 жовтня 2005 року ОСОБА_1 прийняла квартиру АДРЕСА_1 від забудовника ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД» згідно Генеральної угоди про дольову участь у будівництві №104-Ф-15СТГ від 12 листопада 2003 року.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 обов`язку щодо оплати житлово-комунальних послуг, ТОВ «РАДА 7» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу.

05 грудня 2012 року Печерський районний суд м. Києва видав судовий наказ № 2-Н-410/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7»заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2012 року.

31 липня 2014 року Печерський районний суд м. Києва видав судовий наказ № 757/20710/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7» заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 липня 2012 року по 31 серпня 2014 року.

08 грудня 2015 року за заявою ОСОБА_1 Печерським районним судом м. Києва судовий наказ № 2-Н-410/12 від 05 грудня 2012 рокубув скасований.

12 січня 2016 року за заявою ОСОБА_1 Печерським районним судом м. Києва був скасований судовий наказ № 757/20710/14-ц від 31 липня 2014 року.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «РАДА 7» та стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг в сумі 71 207,33 грн., а також інфляційну складову в сумі 70 226,87 грн. та три проценти річних в сумі 9737,49 грн.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вказаного рішення суду.

Відповідно до положення ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно з ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 неналежним чином виконувала зобов`язання по оплаті житлово-комунальних послуг, а тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтовано висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7» заборгованості.

Належних та допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості, що був наведений позивачем, ОСОБА_1 суду не надала.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що вона зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 лише 24 вересня 2014 року.

Як було встановлено, забудовник ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД»передав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на підставі акту №104-Ф-15СТГ від 10 жовтня 2005 року.

Факт здійснення ОСОБА_1 реєстрації права власності на квартиру лише 24 вересня 2014 року не звільняє її від обов`язку сплачувати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які надавалися ТОВ «РАДА 7», до такої реєстрації.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на те, що судом було безпідставно прийнято як доказ копію вказаного акту №104-Ф-15СТГ від 10 жовтня 2005 року, а також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вона не підписувала договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 28 вересня 2014 року, який був наданий ТОВ «РАДА 7» в обґрунтування заявлених вимог.

В ході розгляду даних справи судом була призначена судово-почеркознавча експертиза, за результатами проведення якої встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 28 вересня 2014 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Разом з тим, відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом в постанові № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року.

ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження того, що ТОВ «РАДА 7» не надавала послуги з утримання будинку та прибудинкової території, або надавала такі послуги неналежним чином.

Судова колегія відхиляє посилання апелянта на нарахування ТОВ «РАДА 7» пені за межами строків позовної давності, оскільки позивач не порушував питання про стягнення пені з ОСОБА_1 .

В клопотанні про розгляд апеляційної скарги з викликом учасників представник ОСОБА_1 зазначив, що суд помилково відмовив у задоволенні заяви відповідачки про застосування до вимог ТОВ «РАДА 7» наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Частинами 2, 3 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як було встановлено, до звернення до суду з даним позовом ТОВ «РАДА 7» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу.

05 грудня 2012 року Печерський районний суд м. Києва видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7»заборгованості за період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2012 року. 31 липня 2014 року Печерський районний суд м. Києва видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7» заборгованості за період з 01 липня 2012 року по 31 серпня 2014 року.

Проте, після цього за заявою ОСОБА_1 08 грудня 2015 року Печерським районним судом м. Києва було скасовано судовий наказ від 05 грудня 2012 року. 12 січня 2016 року Печерським районним судом м. Києва скасований судовий наказ від 31 липня 2014 року.

Відтак, позовна давність за вимогами ТОВ «РАДА 7» переривалася. За період з дня видання судових наказів від 05 грудня 2012 року та від 31 липня 2014 року і до їх скасування на підставі ухвал Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року та від 12 січня 2016 року у ТОВ «РАДА 7» були відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом.

Позов ТОВ «РАДА 7» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 поданий до суду 01 липня 2016 року. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «РАДА 7» спочатку просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, починаючи з 01 липня 2007 року, проте в процесі розгляду справи ТОВ «РАДА 7», з урахуванням заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, зменшило вимоги та просило стягнути з заборгованість, починаючи з 05 грудня 2009 року, тобто, за три роки до видання першого судового наказу.

Враховуючи викладене, у суду були відсутні підстави для задоволення заяви відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.