ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/440/19 Справа № 185/3666/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору недійсним та стягнення отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору недійсним та стягнення отриманих грошових коштів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору недійсним та стягнення отриманих грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року по цивільній справі №185/3666/16-ц за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору недійсним та стягнення отриманих грошових коштів та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2014 року між сторонами по справі було укладено договір №00163, згідно з умовами якого лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (п.1.3 договору).

Згідно з п.1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу).

З додатку № 1 до договору фінансового лізингу вбачається, що вартість предмета лізингу становить 123000 грн. (6029,41 євро), сума авансового платежу - 3014,71 євро, адміністративний платіж 602,94 євро, комісія за передачу 180,88 євро.

Відповідно до п.1.1 договору фінансового лізингу та додатку № 2 до договору фінансового лізингу предметом лізингу є Daewoo Nexia NS Low Cost.

З квитанцією від 20 грудня 2014 року № 0.0.329558514.2 вбачається, що ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» 73800 грн. (а.с.10).

Судом першої інстанції встановлено, що із необхідних трьох платежів - Авансового, Адміністративного та Комісії за передачу предмета лізингу, сплата яких є передумовою виникнення у лізингодавця обов'язку передати предмет лізингу - ОСОБА_1 сплатив лише два платежі - Авансовий та Адміністративний, у звязку з чим доводи ОСОБА_1, що у відповідача виникло зобов'язання після спливу 120 робочих днів передати предмет лізингу не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обовязків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відтак, правовідносини, що склалися між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний сплатити продавцеві абсолютну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно із ч.2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у ч. 3 ст. 18 вказаного закону і є вичерпним.

Відмовляючи в задоволеннні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та стягнення отриманих грошових коштів, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не довів та не надав до суду належних доказів на підтвердження того, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що договір фінансового лізингу №00163 від 20.12.2014 року є нікчемним, у зв'язку з тим, що він нотаріально не посвідчений, колегія суддів ставиться критично, оскільки вищезазначених договір фінансового лізингу відповідає вимоги ч.2 ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», а саме: договір укладений в письмові формі, має всі істотні умовами: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інше.

Відповідно до п. 17.6 договору лізингоодержувач своїм підписом засвідчує, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку лізингодавця або його представника та лізингоодержувач власноручно заповнює анкету, заяви та графік.

Як вбачається з матеріалів справи, кожний аркуш договору та додатки до нього підписані особисто ОСОБА_1, що свідчить про досягнення згоди по всіх істотних умовах.

Щодо доводів апелянта, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, колегія суддів ставиться критично, оскільки договір фінансового лізингу не має нічого спільного із споживчим кредитуванням, а тому принцип свободи договору в даному випадку не обмежується.

Договір лізингу містить 18 статей, які регулюють різні за свої змістом права та обов'язки сторін по справі. У разі наявності умов договору лізингу, які наразі не влаштовують ОСОБА_1, то він не позбавлений можливості ініціювати перед ТОВ «Євролізинг Україна» зміни та доповнення до цього договору.

Доводи апелянта, що із змісту оскарженого договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартість предмета лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робить посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому згідно з п.4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (Додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Доводи апелянта, що на момент укладання договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитись з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до п. 10.4 договору, незалежно від зміни вартості предмету лізингу з моменту укладання даного договору, сторони домовились та беруть на своє зобов'язання, підписати Додаток 3 до даного договору із визначенням лізингових періодичних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.

Отже на момент підписання договору фінансового лізингу, сторони не знають і не можуть знати кінцеву модель та вартість транспортного засобу (п. 4.3 Договору), а тому не можуть зазначити всі лізингові платежі.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який містить елементи договорів інвестування, оренди, купівлі-продажу, попередній договір в частині визначення транспортного засобу, його вартості, лізингових платежів.

Таким чином, відсутність Додатку № 3 до моменту купівлі транспортного засобу є законним, оскільки договір фінансового лізингу в цій частині є попереднім договором, де визначено лише максимальний строк лізингу і зобов'язання сторін погодити їх за будь-яких умов.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року - залишити без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді 000 ОСОБА_2

ОСОБА_3