КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/874/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченка М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання батьківства, стягнення аліментів та додаткових витрат.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

Ухвалою Київського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Волошиної В.М., суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М. 08 жовтня 2018 року матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання батьківства, стягнення аліментів та додаткових витрат прийнято до провадження Київського апеляційного суду.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 та з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати відповідача батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; внести зміни в актовий запис № 2776 від 27.12.2005, зроблений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про народження ОСОБА_5, де зазначити для дитини в графі «прізвище» - ОСОБА_5, в графі «по батькові» - ОСОБА_5, в графі «батько» - ОСОБА_4; стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з подальшою індексацією, починаючи з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання дитини, які пов'язані з її хворобою в сумі 792,57 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття або до моменту відсутності потреби в лікуванні; стягнути з відповідача на свою користь понесені додаткові витрати на утримання дитини, які пов'язані з її хворобою за період з жовтня 2015 року по грудень 2016 року у сумі 13407,00 грн. та стягнути з відповідача судові витрати. В подальшому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки не 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), а 1/3, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з подальшою індексацією.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у червні 2004 року вона влаштувалась на посаду секретаря в АТЗТ «АГРО», де головою правління цього підприємства був відповідач , після чого між ними зав'язались близькі стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилась донька ОСОБА_5, батьком якої є відповідач. Зареєструвати дитину в установленому законом порядку відповідач відмовився, незважаючи на те,що матеріальну допомогу на дитину надавав. Оскільки відповідач порушує права дитини, вона звернулася до суду за її захистом та просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання батьківства, стягнення аліментів та додаткових витрат задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис №2778 від 27.12.2005 року зроблений Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві).

Внесено зміни в актовий запис про народження ОСОБА_5 зроблений Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві №2778 від 27.12.2005, де вказати в графі «батько» - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження м. Руставі Грузія, гр-н України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2 виданий 16.10.1997 Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, в графі «по-батькові» - ОСОБА_5, в графі «прізвище» - ОСОБА_5.

Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу (заробітку), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.11.2015, а з 08.07.2017 в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу (заробітку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до її повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування додаткових витрат 6703,5 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду в частині позивач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду підлягає зміні виходячи з наступного. Так, позовні вимоги в частині стягнення аліментів з ? на 1/3 частки були змінені в процесі розгляду справи, але суд стягнув аліменти у розмірі ? частини без обгрунтування. Не зрозумілим позивачу залишилося те, що вона просила стягнути з відповідача 13407,07 грн. понесених нею та сплачених витрат на лікування дитини, але суд стягнув лише їх половину у розмірі 6703,50 грн. , а також суд не знайшов підстав для стягнення з відповідача щомісячно 792,57 грн. на лікування дитини. А тому, просила рішення суду скасувати у частині відмовлених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог. Крім того, просила стягнути на її користь усі понесені нею судові витрати, а не їх половину, як зазначив суд у своєму рішенні.

Заперечуючи позовні вимоги позивача ОСОБА_3 та ухвалене судом рішення відповідач ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, вважаючи його таким, що підлягає скасуванню, а справа закриттю. Зазначав, що жодний із поданих позивачем документів не є належним доказом на підтвердження факту його батьківства. Не заперечуючи свого дійсного перебування у близьких стосунках з позивачем та періодичного надання матеріальної допомоги, має сумнів в тому, що він є батьком дитини, а тому не може нести аліментні зобов'язання перед позивачем. До того ж, він є пенсіонером, часто хворіє та не має будь-яких інших доходів, окрім пенсії. Його неявка для проведення генетичної експертизи була зумовлена поганим станом здоров'я. На його думку, за відсутності висновку експертизи позов є не доведеним та таким, що до задоволення не підлягає.

У судові засідання на неодноразові виклики відповідач ОСОБА_4 та треті особи: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_4 та третіх осіб: Оболонської районної у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації в судові засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи та з урахуванням іще і того, що для участі у справі відповідач направив свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 є батьком малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася у ОСОБА_3, потребує матеріальної допомоги, як малолітня особа, яка повинна утримуватися батьками, а також нарівні з матір'ю дитини повинен нести додаткові витрати у разі їх витрат. В частині відмовлених позовних вимог суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав до їх задоволення.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5, батьком якої зі слів матері був записаний ОСОБА_6 , згідно статті 135 СК України, оскільки відповідач не визнавав своє батьківство та відмовився подавати заяву в органи РАЦС про визнання батьківства, що підтверджуються свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 27.12.2005.

З пояснень позивача вбачається, що у період з жовтня 2004 року до липня 2015 року вона перебувала у близьких стосунках з відповідачем, від яких у них народилась донька. Відповідач не заперечував факту перебування у близьких стосунках з позивачем та надання їй матеріальної допомоги, а лише стверджував, що не впевнений у своєму батьківстві. При цьому жодних доказів на спростування батьківства не надав.Тоді, як надання матеріальної допомоги відповідачем позивачу підтверджується випискою із карткового рахунку позивача за 2013 рік, який відповідачем не спростований (а.с.20,21 т.1), сумісними фото позивача та відповідача за 2010 рік, тобто через 5-ть років після народження дитини.

Відповідно до статті 128 СК України визнання батьківства за рішенням суду відбувається за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повнолітя. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

28 березня 2016 року представником позивача було заявлено клопотання про призначення судово-медичної (генетичної) експертизи з питання чи є відповідач ОСОБА_4 батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.98-99 т.1).

Ухвалою від 28 березня 2016 року Оболонського районного суду м. Києва (а.с.103-104 т.1) клопотання представника позивача було задоволено та призначено по справі вищезазначену експертизу. Копію зазначеної ухвали отримав на руки 28.03.2016 представник відповідача (а.с.105 т.1). Відповідно до електронних повідомлень судово-медичної генетичної ідентифікації (а.с. 110, 116 т.1) експертиза призначалась відповідно на 13 травня та 16 червня 2016 року, про що були поставлені до відома сторони (а.с. 111, 112, 115, 117, 118 т.1). Із повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (а.с. 123 т.1) вбачається, що відповідач ОСОБА_4 на проведення експертизи не з'явився і ухвала суду повернута без виконання.

31 серпня 2016 року до суду надійшло повторно клопотання представника позивача з приводу призначення судово-медичної (генетичної) експертизи із застосуванням до відповідача примусового приводу на експертизу (а.с. 143, 144 т.1).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року (а.с. 147-149 т.1) призначено у справі судово-генетичну експертизу із застосуванням примусового приводу до відповідача ОСОБА_4 органами поліції. У вказаній ухвалі зазначено 2-ї адреси місця проживання відповідача. Зазначена ухвала направлена для виконання органам поліції, а також її копії сторонам до відома (а.с.155-159 т.1). Згідно електронного повідомлення медичної установи, дата призначення експертизи була визначена на 13 жовтня 2016 року, про що поставлені до відома сторони (а.с.165, 166,167 т.1). Іванківське відділення поліції смт. Іванків, Іванківського району, Київської області своїм листом повідомило суд про неможливість виконання ухвали суду (а.с.175 т.1). Листом від 26.10.2016 (а.с. 184185 т.1) Шевченківське УП ГУ НП в м. Києві також повідомило суд про неможливість виконання ухвали про примусовий привід на експертизу ОСОБА_4 Із повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (а.с.180 т.1) вбачається, що відповідач ОСОБА_4 на проведення експертизи 13 жовтня 2016 року не з'явився і ухвала суду повернута без виконання.

20 грудня 2016 року представником позивача було подано до суду чергове клопотання про призначення у справі судово-генетичної експертизи (.С.229 т.1).

Ухвалою від 20 грудня 2016 року Оболонського районного суду м. Києва клопотання задоволено та в черговий раз призначена у справі судово-генетична експертиза (а.с.231-а-232 т.1).

11.01.2017 електронним повідомленням медичної установи поставлено до відома суд про призначення дати проведення експертизи за ухвалою суду на 17 лютого 2017 року (а.с. 239 т.1). Копія зазначеного електронного повідомлення судом була направлена сторонам (а.с. 240-241).

Листом від 20.02.2017 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи повідомлено суд про неявку відповідача ОСОБА_4 на проведення експертизи на 17 лютого 2017 року (а.с. 247 т.1).

Ухвалою від 14 листопада 2017 року Оболонського районного суду м. Києва було задоволено клопотання представника позивача і знову в черговий раз по справі була призначена судово-медична (генетична) експертиза (а.с. 59-60 т.2).

Копію зазначеної ухвали отримав адвокат відповідача 16 листопада 2017 року (а.с. 62 т.2).

Зазначена експертиза призначалася на 26 січня та 15 березня 2018 року з відповідним повідомленням сторін, але відповідач на неї не з'явився ( а.с 67-71 т.2).

Про неявку на експертизу також повідомило Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи (а.с. 82 т.2).

В ході розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача ухилився від питання щодо призначення у справі судово-медичної (генетичної) експертизи, то посилаючись на стан здоров'я його довірителя, то не обговорення ним цього питання з клієнтом, але клопотання щодо призначення такої експертизи не було заявлено.

Відповідно до ст.143 ЦПК для з'ясування обставин, що мають значення для справи й потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За положеннями ч.1 ст.146 ЦПК у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні.

У ч.2 ст.146 ЦПК визначено, що в разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи.

Як роз'яснено в п.п. 5, 9 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст.146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі в проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд управі постановити ухвалу про його примусовий привід.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції неодноразово призначав у справі судово-медичну (генетичну) експертизу, але відповідач до медичного закладу не з'являвся, у зв'язку з чим ухвалою суду було здійснено примусовий привід відповідача до експертної установи. Відповідно до повідомлення експертної установи відповідач на неодноразові виклики до установи не з'явився, а співробітниками поліції його туди доставити не виявилося можливим, про що до матеріалів справи надані відповідні докази.

Суд першої інстанції не знайшов поважних причин, які б перешкоджали відповідачу з'явитися для відбору зразків крові, а тому дійшов висновку про його ухилення від прийняття участі в призначеній експертизі, що позбавило позивача надати суду докази з приводу визначення кровної спорідненості між відповідачем та малолітньою дитиною.

Не зважаючи на те, що судово-медична (генетична) експертиза на встановлення батьківства у цій справі не була проведена, оскільки відповідач протягом тривалого часу ухилявся від її проведення, суд першої інстанції правильно вважав доведеним та не спростованим відповідачем той факт, що останній є біологічним батьком неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Встановлено з підтвердженням належними і допустимими доказами походження дитини саме від відповідача : перебування відповідача у близьких стосунках з позивачем та тривалого періодичного надання матеріальної допомоги. Ці обставини не лише не спростовані, а підтверджені відповідачем. А тому, правових підстав до задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду та закриття справи немає.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Положенням ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 183 СК України встановлено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Як вбачається з матеріалів справи дитина сторін проживає з матір'ю, яка її утримує. Батько матеріальну допомогу на дитину не надає, а тому позивач звернулася до суду за захистом порушеного права дитини. Оскільки суд прийшов до висновку, що відповідач є біологічним батьком дитини, то відповідно до чинного законодавства і зобов'язаний утримувати дитину.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо стягнення аліментів з відповідача на дитину у розмірі ? частини від всіх його видів доходу (заробітку) оскільки такий розмір визначений у відповідності до норм Сімейного Кодексу України. При цьому слід врахувати, що відповідач пенсійного віку, не працює, отримує пенсію, а згідно доданих медичних документів має цілу низку захворювань.

За таких обставин, доводи позивача в апеляційній скарзі щодо розміру аліментів у 1/3 частку, яку вона просила стягнути з відповідача у змінених позовних вимогах з урахуванням викладених обставин, не заслуговують на увагу. А посилання на те, що дитина є інвалідом дитинства і потребує більших витрат, то у зв'язку із хворобою дитини, позивач отримує на неї пенсію в межах 2000 грн. Посилання позивача на достойне матеріальне становище відповідача та наявність у нього значної кількості майна та спроможність сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частки не можуть бути прийняті судом до уваги, як належні докази, оскільки такі суду не надані і про наявність таких не зазначено, а в судовому засіданні представник відповідача заперечував такі твердження та наявність майна у його довірителя.

Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю.

Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітня ОСОБА_5, 2005 рокународження, з народження спостерігається філією №3 КПН «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва, є інвалідом з дитинства, діагноз: вроджений порок розвитку кишківника, доліхоколон, алергічний риніт, гіперметропія слабого ступеню, синдром гіперактивності.

Такий стан здоров'я дитини вимагає додаткових витрат на її утримання, пов'язаних з необхідністю купувати ліки, проходити лікування тощо.

За період з жовтня 2015 року по грудень 2016 року позивач витратила на лікування дитини 13407,07 грн. Витрати позивача підтверджені належними та допустимими доказами: касовими чеками, квитанціями, актами про надані медичні послуги. Понесені позивачем додаткові витрати взаємопов'язані з діагностованими у дитини захворюваннями.

Положенням ч.1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З урахуванням вимог закону суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача половину понесених нею додаткових витрат, пов'язаних з лікуванням неповнолітньої доньки, у розмірі 6703,50 грн.

Позивач також просила стягувати з відповідача на її користь щомісяця додаткові витрати на дитину, пов'язані з проходженням специфічної імунотерапії, у розмірі 792,57 грн. Проте, суд не вбачив підстав для задоволення позову в цій частині.

Такий висновок суду є правильним і апеляційний суд з ним погоджується, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо необхідності продовжувати таке лікування, тобто відсутні докази понесення цих витрат на майбутнє. Крім того, позивач не позбавлена можливості звернення до суду з позовом щодо додаткових витрат, але лише в разі їх потреби, понесення та підтвердження відповідними та належними доказами.

Таким чином, всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційні скарги позивача та відповідача не містять, в ході апеляційного розгляду позивач та представник відповідача також не навели таких обставин.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та порушень норм процесуального права немає.

Підстав для задоволення апеляційних скарг позивача та відповідача та скасування рішення суду першої інстанції у передбаченому ст. 376 ЦПК України немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: