Провадження № 22ц-824/1362/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_3, заінтересовані особи: старший державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Малівська Наталія Іванівна, ОСОБА_5, про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаною скаргою, яку мотивує тим, що на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 листопада 2012 року з ОСОБА_5 на її користь стягнуто 132 636,00 грн. та видано виконавчий лист, який пред'явлений до виконання. 29 липня 2015 року нею отримано копію постанови від 30 березня 2016 року про закінчення виконавчого провадження. Посилається на те, що оскільки рішення суду не виконано, то постанова державного виконавця є неправомірною та підлягає скасуванню на тій підставі, що після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем не в повному обсязі здійснювались виконавчі дії для виконання рішення суду та отримання стягнутих сум.

Просила постанову старшого державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві Малівської Н. І. від 30 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження визнати неправомірною та скасувати, а бездіяльність державного виконавця визнати незаконною; зобов'язати старшого державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві Малівську Н. І. продовжити виконавче провадження за виконавчим листом за № 2610/10285/2012, що виданий Шевченківським районним судом м. Києва 29 листопада 2013 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року скаргу задоволено частково, визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у місті Києві Малівської Н. І. від 30 березня 2016 року про закінчення виконавчого провадження (ВП № 43119476). У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила її у частині відмови у задоволенні вимог скарги скасувати та постановити у цій частині нову про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем здійснено не всі можливі дії направлені на виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2013 року про стягнення коштів, тому винесення постанови про закінчення виконавчого провадження є передчасним, однак і законом не передбачено зобов'язання судом державного виконавця продовжити виконавче провадження, тому ці вимоги скаржника задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 листопада 2012 року Шевченківський районний суд м. Києва розглянув справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ПП «РБУ-2», треті особи: ОСОБА_6, орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві ради, прокуратура Шевченківського району м. Києва про відшкодування шкоди, за яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 132 636,00 грн.

Рішення набрало законної сили та 29.11.2013 видано виконавчий лист.

Постановою від 07.05.2014 року державного виконавця Дарницького РУЮ в м. Києві Маріуци Т.В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець під час виконання рішення суду робив запити щодо матеріального становища боржника, та було встановлено, що боржнику належить на праві власності два автомобілі на які було накладено арешт постановою державного виконавця. Іншого майна під час вчинення виконавчих дій розшукано не було.

Постановою від 30.03.2016 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві закінчено виконавче провадження за вказаним виконавчим листом на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

Стаття 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначає у яких випадках виконавче провадження підлягає закінченню. Зокрема у відповідності до п.10 ч.1 зазначеної статті, у випадку направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем було здійснено не всі можливі дії щодо виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва від 29.11.2013 року про стягнення грошових коштів в сумі 132 636,00 грн. і з такими висновками суду апелянт погодився.

Проте, відмовляючи в частині зобов'язання державного виконавця продовжити виконавчі дії, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Зазначивши про пряме законодавче врегулювання спірного питання, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відсутні законом передбачені підстави для задоволення скарги в частині зобов'язання державного виконавця продовжити виконавче провадження за виконавчим листом.

Доводи апеляційної скарги щодо дискреційних дій державного виконавця після скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях, оскільки чітка послідовність дій та строки прямо передбачені ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі та впливають на суть постановленої ухвали під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: