Справа №362/7222/15
Апеляційне провадження №22-ц/824/1196/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Симоненко І.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою управління державної міграційної служби України в Київській області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа: Васильківський РВ УДМС в Київській області,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, обґрунтовуючи його наступним:

Заявник ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Азербайджану, приїхав на територію України з батьками у грудні 1990 року. 20 липня 2006 року отримав тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні. Вказує що, встановлення факту постійного проживання на території України необхідно йому для приведення у відповідність власних документів.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року задоволено заяву ОСОБА_1, встановлений факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, управління державної міграційної служби України в Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року, постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви. Вважає, що рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, з помилковим висновком про обґрунтованість вимог заявника, оскільки заявником взагалі не надано жодного доказу, якій би свідчив про дійсність проживання з 1990 року на території України. Інформація, надана заявником під час звернення за отриманням посвідки на постійне проживання, спростовує факт його проживання на території України з 1990 року.

Своє право на апеляційне оскарження обґрунтовує тим, що Васильківський РВ УДМС в Київській області не може бути належною заінтересованою особою у даній справі, оскільки відповідно до положення про управління державної міграційної служби України в Київській області, затвердженого наказом ДМС від 18.07.2011 №28, Васильківський РВ УДМС в Київській області є районним відділом УДМС в Київській області та утворений без створення юридичної особи. Саме УДМС в Київській області, як юридична особа публічного права, утворена відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року №658 «Про утворення територіальних органів Державної міграційної служби України», тому належною заінтересованою особою у даній справі є саме УДМС в Київській області.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

На день розгляду справи в суді першої інстанціїправова підстава та порядок порядок набуття громадянства України, регулювалися нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року.

Судом першої інстанції досліджено матеріали справи та встановлено, що батько заявника - ОСОБА_3 є громадянином України, відповідно до його письмових пояснень він разом із сім'єю у грудні 1990 року переїхав на проживання до України. Таким чином факт народження заявника знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» може набути особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території України.

Відповідно до 2 розділу Порядку, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням або на підтвердження належності до громадянства України особа подає зокрема документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях станом на відповідні дати.

Відповідно до ч.1 ст.259 Цивільного процесуального кодексу України, зазначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Задовольняючи вимоги заявника про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив з того, що письмовими доказами підтверджено факт постійного проживання заявника на території України в зазначений період. Проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт проживання заявника на території України в зазначений період. В матеріалах справи наявний паспорт особи, який не є стороною у справі, громадянина України - ОСОБА_3, виданий 07.11.2011 року Баришівським РВ ГУ МВС України в місті Києві, відмітка про наявність дітей в даній копії відсутня; ідентифікаційний код заявника - ОСОБА_1 датою занесення до державного реєстру фізичних осіб - 01.02.2007, посвідка на тимчасове проживання в Україні заявника серії НОМЕР_1, видана 20.07.2006 року, яка підтверджує факт тимчасового проживання та території України. Відповідно вказаної посвідки заявник прибув в Україну з Азербайджану у 2002 році.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства регулюється законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», так відповідно до ч.12 ст.4 Закону, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на цей період.

Статтею 10 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент постановлення рішення суду) встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Аналогічні по суті норми (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) діють й на даний час.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що письмовими доказами підтверджено факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. За таких умов рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПО С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу управління державної міграційної служби України в Київській області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України заінтересована особа: Васильківський РВ УДМС в Київській області відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько