Справа № 162/284/18 Головуючий у 1 інстанції: Гамула Б.С.
Провадження № 22-ц/802/29/19 Категорія: 32 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Здрилюк О.І., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1,

прокурора - Скучинського Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за апеляційною скаргою відповідача Державної казначейської служби України на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Позовна заява мотивована тим, що листом із Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 11 серпня 2017 року за № Г-205/02/24/1-2017 йому повідомлено про результати розслідування кримінальної справи № 43-012-04. Зокрема проінформовано, що 24 грудня 2010 року старшим слідчим слідчого відділення Любешівського РВ УМВС України у Волинській області Хвесиком В.С. винесено постанову про закриття кримінальної справи № 43-012-04, порушеної відносно позивача, на підставі пункту 2 статті 6 КПК України.

Позивач вказував, що він перебував під слідством 48 місяців і не був повідомлений про його результати, а тому вважає, що у зв'язку з цим йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав протягом тривалого часу, що були викликані незаконним порушенням відносно нього кримінальної справи, обмеженням конституційного права на свободу пересування, зміну місця проживання, внаслідок обрання щодо нього міри запобіжного заходу - підписки про невиїзд з постійного місця проживання, засудженням до обмеження волі, перебуванням роками під слідством та судом. Внаслідок вказаних вище змін у його житті, він зазнав серйозного стресу, що вилилося в його хворобі. Він став інвалідом ІІ групи, має діабет важкої форми. Від душевних страждань захворіла та померла його дружина.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 з врахуванням збільшених позовних вимог просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 310 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 310 000 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, та в дохід держави 3 100 грн судового збору.

В поданій апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. Позивачем будь-які процесуальні дії органів досудового розслідування та прокуратури щодо нього не оскаржувалися та незаконними не визнавалися і ним не доведено факту наявності правових підстав для відшкодування шкоди, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім того вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов, не врахував, що пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 17774-VІІІ від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.

У поданому на апеляційну скаргу запереченні, позивач ОСОБА_1 просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін.

Прокуратура Волинської області у відзиві на апеляційну скаргу вказувала, що ухвалене місцевим судом рішення узгоджується з нормами матеріального права, висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 310 000 грн, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, є правильними, а тому підстави для зміни чи скасування рішення відсутні.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що внаслідок неправомірних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду позивачу була завдана моральна шкода, розмір якої судом визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, встановленого законодавством на момент відшкодування, тому ураховуючи обставини справи, характер порушень прав позивача та їх тривалість, наслідки таких порушень, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 лютого 2004 року прокурором Любешівського району Кучером А.А. було порушено кримінальну справу № 43-012-04 щодо ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК.

15 березня 2004 року помічником прокурора Любешівського району Сидорчуком І.М. на підставі пункту 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року) винесено постанову про закриття вказаної кримінальної справи, порушеної за частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України, з одночасним порушенням кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 365, частиною першою статті 366 КК України (а.с.80).

Вироком Любешівського районного суду Волинської області від 08 червня 2006 року ОСОБА_1 засуджено за частиною першою статті 365, частиною першою статті 366, статтею 70 КК України до трьох років обмеження волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на три роки. На підставі пункту «є» статті 1 Закону України «Про амністію» від 11 липня 2003 року ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання, як потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.96). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2006 року вирок Любешівського районного суду від 08 червня 2006 року скасовано, а кримінальну справу повернуто прокурору Любешівського району на додаткове розслідування (а.с.70).

13 березня 2007 року слідчим прокуратури Любешівського району Літкевичем О.О. кримінальну справу № 43-012-04 за частиною першою статті 365, частиною першою статті 366 КК України було закрито та в цей же день відносно позивача була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України (а.с.102).

06 лютого 2008 року прокурор Любешівського району скасував постанову слідчого прокуратури Літкевича О.О. від 13 березня 2007 року про закриття та порушення кримінальної справи як незаконну з одночасним порушенням кримінальної справи № 43-012-04 за фактом підроблення документів з метою шахрайства за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України (а.с.108).

24 грудня 2010 року слідчим СВ Любешівського РВ УМВС України у Волинській області Хвесиком В.С. винесено постанову про закриття кримінальної справи № 43-012-04 за фактом підроблення документів з метою шахрайства за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України, на підставі пункту 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року) (а.с.5).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Таким чином, з огляду на те, що кримінальна справа відносно позивача ОСОБА_1 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України, закрита на підставі пункту 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року) за відсутністю складу даних злочинів, тому він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 09 лютого 2004 року (з дня порушення щодо нього кримінальної справи) по 24 грудня 2010 року (по день винесення постанови про закриття кримінальної справи), що становить 83 місяці, впродовж яких він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, до нього застосовувався запобіжний захід, у його помешканні проводився обшук.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 цього Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.

Проте відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року до спірних правовідносин відсутні.

Наведене спростовує доводи відповідача про те, що судом при ухваленні рішення не враховано розрахункову величину при визначенні моральної шкоди виходячи із прожиткового мінімуму в 1 600 грн.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив, що розмір відшкодування моральної шкоди, із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 3 723 грн, за 83 місяці перебування позивача під слідством та судом, не може бути меншим 309 009 грн (3 723 грн - мінімальна заробітна плата х 83 місяці перебування позивача під слідством та судом).

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, а також правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції визначивши, що за 83 місяці перебування позивача під слідством та судом розмір відшкодування йому моральної шкоди становить 309 009 грн, також врахував обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, тому з урахуванням засад розумності та справедливості, обґрунтовано визначив остаточний розмір відшкодування моральної шкоди в 310 000 грн.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апеляційної скарги відповідач вказував на те, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу, а позивачем будь-які процесуальні дії органів досудового розслідування та прокуратури щодо нього не оскаржувалися та незаконними не визнавалися, та крім того, судом не було надано оцінки незаконності дій працівників Любешівської прокуратури Волинської області.

Однак такі доводи колегією суддів до уваги не приймаються.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства, можна дійти висновку, що незаконність перебування особи під слідством і судом за правилом статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» свідчить постановлення виправдувального вироку, або встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Оскільки у розглядуваному випадку мало місце закриття кримінальної справи відносно позивача ОСОБА_1 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України, на підставі пункту 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року) за відсутністю складу даних злочинів, тому відповідно до положень вказаного Закону на цій підставі у позивача виникло право на відшкодування шкоди і у останнього в розглядуваному випадку відсутній обов'язок доводити незаконність дій органів досудового слідства та прокуратури.

Покликання апелянта на те, що Державна казначейська служба України, яка діє від імені держави, не є юридичною особою, а тому стягнення місцевим судом судового збору в дохід держави є необґрунтованим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем у даній справі є Державна казначейська служба України, яка є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді