Справа: № 201/3232/18
№ 2/200/4364/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Кубрак К.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Петрушевської І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Міністерства юстиції України «про спростування завідомо неправдивої інформації», -

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просить суд спростувати завідомо неправдиву інформацію шляхом: розміщення в ЄДРСР прийнятого рішення суду про відповідне спростування та наступної публікації в Офіційному віснику України «Відомості розміщеного в ЄДРСР рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17 стосовно ОСОБА_1 є неправдивими».

Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами позивача не згодна та надала до суду відзив, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в єдиному реєстрі судових рішень містяться відомості стосовно цивільної справи № 201/11781/17 за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту у вигляді двох рішень Жовтневого суду м. Дніпро- ухвали про відкриття провадження у справі та в рішенні суду від 06.11.2017 року про відмову в задоволенні заяви.

Невизначене коло осіб, які мають доступ до вказаної системи, отримують інформацію про те, що « ОСОБА_1 просить встановити факт, що він є жертвою політичних репресій у період 1997 2017 рр.».

Сукупність всіх відомостей є однозначним розповсюдженням інформації про те, що ОСОБА_1 не підлягає реабілітації, оскільки в матеріалах кримінальних справ і сукупність доказів, які підтверджують обґрунтованість притягнення його до кримінальної відповідальності за зраду батьківщині, шпигунство, диверсії, шкідництво, саботаж, терористичні акти, злочини проти людства і гідності, каральні акції щодо мирного населення, вбивства, мордування громадян і пособництво в цьому окупантам у період ВВВ, збройні вторгнення на територію України, організацію збройних формувань, які вчинили вбивства, насильство, розбої, грабежі й інші насильства та особисту участь у вчиненні цих злочинів.

Одночасно зазначені відомості є встановленими судовим рішенням, отже неправдива інформація розповсюджена іменем України.

В зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 просить суд керуючись ст. 277 ЦК України, спростувати завідомо неправдиву інформацію шляхом:

1. Розміщення в ЄДРСР прийнятого рішення суду про відповідне спростування.

2. Наступної публікації в Офіційному віснику України «Відомості розміщеного в ЄДРСР рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17 стосовно ОСОБА_1 є неправдивими».

З доводами позивача, висловленими в позовній заяви та в судовому засіданні суд погодитися не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними та недоведеними виходячи з наступного.

Згідно із ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

За правилами ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної: інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації, правомірність одержання, використання, поширення інформації.

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У п. 4 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 Верховний Суд України роз`яснив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до п. 19 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом про спростування інформації, що викладена в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2017 по справі № 201/11781/17.

У відповідності до ч. 3 ст. 258 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

Згідно із ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Таким чином, із вищевикладеного вбачається, що особа, котра вважає, що судове рішення, яке було ухвалено відносно неї є таким, що прийняте із неправильним встановленням обставин у справі, має право оскаржити таке судове рішення до суду апеляційної інстанції одним із повноважень якого, відповідно до ст. 374 ЦПК України, є скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміна рішення.

Крім того, відповідно до практики Верховного Суду України законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

У пункті 57 Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських судів щодо якості судових рішень зазначено, що зміст судових рішень контролюється за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права звернення до Європейського суду з прав людини.

До того ж, відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, із вищевикладеного вбачається, що вищезазначена вимога позивача щодо спростування завідомо неправдивої інформації шляхом розміщення в ЄДРСР прийнятого рішення суду про відповідне спростування є безпідставною, необґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню.

Як було зазначено вище, одним із способів, у який позивач просить суд спростувати інформацію, що викладена у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2017 по справі № 201/11781/17 є спростування завідомо неправдивої інформації шляхом наступної публікації в Офіційному віснику України «Відомості розміщеного в ЄДРСР рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17 стосовно ОСОБА_1 є неправдивими».

Однак, зазначена вище вимога позивача також є безпідставною, необґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи Пленумом Верховного Суду України було винесено постанову № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України№ 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація.

У позовній заяві ОСОБА_1 від 27.03.2018 по справі № 201/3232/18, провадження № 2/201/2549/2018 зазначено наступне, а саме:

«В Єдиному Державному реєстрі судових рішень містяться відомості стосовно цивільної справи № 201/11781/17 за моєю заявою про встановлення факту, що має юридичне значення…»

«Інших відомостей по цій справі ЄДРСР не містить».

У свою чергу, відповідно до п. 1 Загальних положень Концепції інформаційного бюлетня «Офіційний вісник України» інформаційний бюлетень "Офіційний вісник України" видається відповідно до Указів Президента України від 22 січня 1996 року № 73 "Про видання збірників актів законодавства України" та від 13 грудня 1996 року № 1207 "Про опублікування актів законодавства України в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" і є офіційним періодичним друкованим виданням, у якому здійснюється офіційне оприлюднення нормативно-правових актів.

Відповідно до п. 2 Загальних положень Концепції інформаційного бюлетня «Офіційний вісник України» метою видання інформаційного бюлетеня "Офіційний вісник України" є оперативне і повне забезпечення правовою інформацією органів державної влади, підприємств, установ і організацій, доведення актів законодавства України до відома громадян, упорядкування офіційного оприлюднення нормативно-правових актів, забезпечення регулювання суспільних правовідносин на основі чинних актів, запобігання перекрученням їх змісту, визначення порядку набрання ними чинності.

Таким чином, із вищевикладеного вбачається, що вищевказана вимога позивача щодо спростування завідомо неправдивої інформації шляхом наступної публікації в Офіційному віснику України «Відомості розміщеного в ЄДРСР рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17 стосовно ОСОБА_1 є неправдивими», є безпідставною, необґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень електронний примірник судового рішення або окремої думки судді виготовляється судом в АСДС у день ухвалення судового рішення або виготовлення його повного тексту в паперовій формі, підписується ЕЦП судді, який ухвалив таке судове рішення, а в разі колегіального розгляду - ЕЦП усіх суддів, що входять до складу колегії, та зберігається у стані, що унеможливлює його подальше коригування.

Електронний примірник судового рішення або окремої думки судді оприлюднюється шляхом надсилання до Реєстру у день його виготовлення засобами АСДС. Реєстраційні відомості, зазначені в пункті 3 розділу II цього Порядку, надсилаються до Реєстру у складі електронного документа, який вони описують.

Зареєстровані електронні примірники судових рішень та окремих думок суддів протягом трьох робочих днів із дня їх реєстрації в Реєстрі обробляються та знеособлюються в автоматичному режимі в порядку черговості їх надходження.

В Єдиному Державному реєстрі судових рішень містяться відомості стосовно цивільної справи № 201/11781/17, де не зазначені прізвища ім`я по батькові сторін, а зазначено як «Особа 1», «Особа 2», а тому посилання позивача на те, що вказані рішення стосуються саме його є недоведеними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При таких обставинах суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 259 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави в особі Міністерства юстиції України «про спростування завідомо неправдивої інформації».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Бабушкінського

районного суду В.І.Томаш