Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 487/2205/17

провадження № 61-45514св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2018 року у складі cудді Нікітіна Д. Г. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2018 року у складі суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Адміністрація морських портів» (далі - ДП «АМПУ») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з ДП «АМПУ», 23 березня 2017 року його було звільнено з посади контролера команди охорони загону загальної охоронної охорони та режиму на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на незаконність свого звільнення, оскільки не існувало об'єктивних причин для скорочення посади, змін в організації виробництва і праці не відбулося, відповідач завчасно не повідомив профспілкову організацію про наступне вивільнення, звільнення відбулося без отримання попередньої згоди профспілкової організації, крім того йому не були запропоновані усі вакантні посади на підприємстві, які мали місце у головному офісі та його структурних підрозділах, ОСОБА_4 просив поновити його на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2018 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «АМПУ» (Адміністрації Миколаївського морського порту).

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 82 598,88 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського морського порту) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один календарний місяць (червень 2018 року) в сумі 5 013,23 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення професійної спілки про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 є обґрунтованим у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення. ДП «АМПУ» своєчасно та належним чином повідомило позивача про наступне вивільнення, але не виконало обов'язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 його відокремлених підрозділів, а не тільки в Миколаївській філії, унаслідок чого роботодавцем не виконано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, що свідчить про те, що звільнення ОСОБА_4 відбулося з порушенням закону, а тому відповідно до статті 235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на роботі із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу ДП «АМПУ» залишено без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2018 року - без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

11 жовтня 2018 року представник ДП «АМПУ» - Крот О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів залишилося те, що позивача було звільнено із займаної посади з дотриманням усіх вимог трудового законодавства, на підтвердження чого відповідачем надано відповідні докази, які судами належним чином досліджені не були. Несвоєчасне повідомлення профспілки про заплановані звільнення згідно статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 4.1.1 колективного договору та статті 49-4 КЗпП України не впливають на права конкретного працівника, а відповідач повинен був дотримуватись норм частини другої статті 40, статей 43, 49-2 КЗпП України. Відповідь профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованою, оскільки не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника та посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, у зв'язку з чим, відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» підстави для поновлення працівника на роботі відсутні. Крім того, відповідач виконав вимоги щодо надання одночасно з попередженням про звільнення пропозиції роботи у ДП «АМПУ».

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 14 червня 2013 року в порядку реорганізації державного підприємства «Миколаївський морський торгівельний порт» переведено до утвореного ДП «АМПУ» на посаду контролера стрілкової команди ВОХОР Миколаївської філії, а подальшому на посаду старшого контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму адміністрації Миколаївського морського порту.

Наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника адміністрації Миколаївського морського порту Єременко С. М. «Про внесення змін до штатного розпису» від 17 січня 2017 року № 30 скорочено із штатного розпису 66 штатних одиниць команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму з 23 січня 2017 року.

19 січня 2017 року роботодавець попередив ОСОБА_4 про наступне вивільнення та запропонував вакантні посади в Миколаївській філії ДП «АМПУ».

Позивач відмовився від зазначеної пропозиції, зазначивши, що не згоден із скороченням та буде оскаржувати звільнення в судовому порядку, про що зроблено відповідну відмітку.

Наказом начальника адміністрації Миколаївського морського порту № 143/о від 23 березня 2017 року ОСОБА_4 звільнено з посади контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «АМПУ» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, - за скороченням штату відповідно до наказу від 17 січня 2017 року №30 «Про внесення змін до штатного розпису».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

ДП «АМПУ» своєчасно та належним чином повідомило ОСОБА_4 про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Відповідно до відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ДП «АМПУ», є юридичною особою та має 15 відокремлених підрозділів.

Доказів, які підтверджують факт надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, включаючи всі його відокремлені підрозділи, у центральному офісі та головному представництві у місті Одесі, і які з'явилися до моменту його звільнення, до 23 березня 2017 року, матеріали справи не містять.

За правилами частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Встановлено, що ОСОБА_4 є членом профспілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, проте при його звільненні не було отримано згоду профспілки, у зв'язку з чим суд першої інстанції відповідно до вимог статті 43 КЗпП України звернувся до профспілки з запитом про надання або відмову у наданні такої згоди.

Відповідно до витягу з протоколу засідання профкому № 2/69 від 26 вересня 2017 року профспілка відмовила ДП «АМПУ» у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4

Врахувавши наведені обставини та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 є обґрунтованим у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення. ДП «АМПУ» своєчасно та належним чином повідомило позивача про наступне вивільнення, але не виконало обов'язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, у тому числі в інших філіях, а не тільки в Миколаївській, тому роботодавцем не виконано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, у зв'язку із чим звільнення ОСОБА_4 відбулося з порушенням вимог закону, що є підставою для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги про те, що звільнення позивача проведено із дотриманням усіх вимог трудового законодавства, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги про те, що відмова профспілки надати згоду на звільнення позивача не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника є безпідставними, оскільки вони спростовуються витягом з протоколу засідання профкому № 2/69 від 26 вересня 2017 року, яке є аргументованим, містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення, що відповідає положенням частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Питання повноважень начальника адміністрації з логістики Єременка С. М. щодо підписання наказу про внесення змін до штатного розпису, судами не вирішувалося, оскільки такі обставини не були підставами для визнання звільнення незаконним, й відповідно не впливає на вищевказані висновки судів.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик