КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №760/3411/15-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/2699/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Мельника Я.С., Сліпченка О.І., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

18 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із названим позовом, де просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 3 000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду та до досягнення ними повноліття.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 липня 2008 року між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

08 грудня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, після чого відповідач припинив добровільно надавати матеріальну допомогу на сім'ю та утримання дітей.

Позивач зазначає, що її доходів на утримання дітей не вистачає, а тому вважає, що матеріальна допомога з боку відповідача повинна бути регулярною.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 аліменти в розмірі 3 000 грн. щомісячно, починаючи з 18 лютого 2015 року, і до досягнення ними повноліття.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що відповідач постійного доходу не має, а тому вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є обґрунтованими.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей в розмірі ? частки від його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на період з 11 серпня 2015 року та не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 03 липня 2018 року .

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 05 липня 2008 між сторонами було укладено шлюб ( а.с. 9 ), від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 5-6 ).

08 грудня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, що не оспорюється сторонами ( а.с. 2 ).

Відповідно до довідки Бориспільської ОДПІ ГУ ДФС Київської області про доходи відповідача, отримані протягом 2014-2015 років, ОСОБА_1 постійного доходу не має ( а.с. 35 ).

При цьому, між сторонами не досягнуто домовленості щодо сплати аліментів.

Відтак, на переконання апеляційного суду, місцевим судом вірно встановлено, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 постійного доходу не має і матеріальної допомоги на утримання не надає.

Таким чином, ухвалюючи рішення за позовом, місцевий суд правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, здійснив належну оцінку доказів, унаслідок чого обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відповідності до вимог ст.ст. 180, 181, 182, 184 СК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, в редакції кодексів, що діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням названих норм матеріального і процесуального права, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 182, 183 СК України, ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 128 КЗпП України, ст. 9 Конституції України, п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

З приводу доводів апелянта про те, що йому не було відомо про розгляд справи та він не приймав участі в її розгляді, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, апелянту направлялася кореспонденція про розгляд справи на зазначену ним адресу в апеляційній скарзі, а саме: АДРЕСА_1 ( а.с. 15, 16, 23, 24, 33, 34 ), проте, дана кореспонденція була повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Разом з тим, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа СандерсС.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Однак, апелянт зазначені судові повістки ігнорував та не проявляв готовності брати участь у розгляді справи.

При цьому, на переконання другої інстанції, він використав свої процесуальні права в повній мірі під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, його апеляційного перегляду та ним не було надано належних, допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог, встановлених місцевим судом обставин справи.

Посилання апелянта на те, що він офіційно працевлаштований, починаючи з 15 січня 2016 року та має регулярний дохід ( а.с. 89-90, 91, 92, 93-100 ) не спростовує висновків місцевого суду про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки, таке працевлаштування відбулося після ухвалення оскаржуваного рішення, а відтак - не є підставою для його скасування.

При цьому, посилання апелянта про перевищення визначеного розміру аліментів - 50% заробітної плати платника аліментів, то це може бути підставою для перегляду визначеного розміру аліментів, а не скасування самого рішення, враховуючи дату його працевлаштування.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що позивач не надала жодних обґрунтувань щодо стягнення аліментів в розмірі 3 000 грн., не є підставою для скасування рішення, оскільки, місцевим судом, на переконання апеляційного суду, вірно визначено розмір аліментів.

При цьому, ним ( апелянтом ) не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування визначеного розміру аліментів та на підтвердження неправомірності його визначення у відповідності до ст. 182 СК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Разом з тим, доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ( а.с. 160-162 ) про те, що відповідач знав про прийняте рішення по справі, оскільки добровільно сплачував аліменти на утримання дітей, судом визначено розмір аліментів у твердій грошовій сумі у зв'язку з відсутністю постійного доходу відповідача, з точки зору другої інстанції та в силу викладеного, є належною правовою підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити частково клопотання про поновлення строку для його подачі, визначений ухвалою апеляційного суду від 155-156 ) та продовжити цей строк, оскільки, ОСОБА_2 отримала її копію після спливу цього строку ( а.с. 159 ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Я.С. Мельник

О.І. Сліпченко