Ухвала

29 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 344/6353/18

провадження № 61-21046ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Кравця Ростислава Юрійовича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (далі - ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в солідарному порядку заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 27 887,63 грн.

Позов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» обґрунтовано тим, що воно належним чином надавало послуги теплопостачання споживачам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які проживають та є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , проте відповідачі не виконували обов`язків щодо оплати цих послуг, у зв`язку з чим в них утворилася заборгованість.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 11 814,22 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 року по 2018 роки. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 11 814,22 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 року по 2018 роки. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 4 259,20 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 року по червень 2016 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» витрати зі сплати судового збору в сумі по 587,33 грн з кожного.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, з врахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 25 жовтня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2019 року в частині стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та витрат з оплати судового збору змінено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 15 093,63 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 року по 01 квітня 2018 року та 953,60 грн витрат з оплати судового збору. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 9 795,60 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 року по 01 квітня 2018 року та 619 грн витрат з оплати судового збору. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 2 998,40 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 2012 року по червень 2016 року та 189,40 грн витрат з оплати судового збору. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

21 листопада2019 року представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвокат Кравець Р. Ю. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Ціна позову в цій справі становить 27 887,63 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн). Тому справа № 344/6353/18 є малозначною в силу вимог закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвокат Кравець Р. Ю. обґрунтував тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та дійшли висновків, що суперечать правозастосовчій практиці в аналогічних категоріях справ, зокрема постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 750/12850/16-ц, в якій зазначено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі відповідають усталеній судовій практиці Верховного Суду при вирішенні спорів, що виникають з подібних правовідносин, зокрема правовим висновкам, наведеним у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 703/69/16-ц, від 22 січня 2019 року у справі № 437/2726/13-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі 344/7206/16-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 683/1920/17, від 23 травня 2018 року у справі № 552/1527/16-ц та постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-295цс15, від 11 листопада 2015 року № 6-1706цс15. Суть цих правових висновків зводиться до того, що у випадку надання комунальним підприємством послуг з централізованого опалення багатоквартирного будинку, в якому проживають споживачі, останні зобов`язані оплатити надані послуги, а самовільне відключення від мереж централізованого опалення, як і неукладення договору про надання послуг не є підставою для звільнення від оплати послуг з теплопостачання.

Натомість у постанові Верховного Суду, на яку посилається заявник, позовні вимоги комунального підприємства стосувалися оплати споживачами комунальних послуг з опалення місць загального користування, від яких споживачі не відмовлялися. У вказаній справі апеляційний суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, однак не перевірив з достатньою повнотою обставини щодо фактичного надання підприємством відповідних послуг споживачам, тобто не з`ясував питання про обґрунтованість пред`явленого позову. Тому суд касаційної інстанції направив справу на новий апеляційний розгляд. Отже, обставини, встановлені судами в цій справі, та у справі, на судове рішення в якій посилається заявник, не є подібними, а викладені у судових рішеннях суду касаційної інстанції правові висновки стосуються різних правовідносин.

Посилання в касаційній скарзі на те, що для відповідачів розгляд цієї справи має важливу роль, оскільки ОСОБА_4 , з якої стягнута найбільша сума заборгованості, є пенсіонером, якій, враховуючи невеликий розмір її пенсії, складно буде виплатити вказану суму, також не свідчать про наявність підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку тому, що труднощі у виконанні судових рішень, як і сама по собі незгода сторони з ними, не є підставою для їх касаційного перегляду. При цьому статтею 435 ЦПК України передбачено можливість відстрочення або розстрочення виконання рішення, встановлення чи зміну способу або порядку його виконання.Крім того, за законодавством України сім`ї, чиї витрати на оплату житлово-комунальних послуг (в межах встановлених норм споживання та з урахуванням пільг) перевищують розмір обов`язкового відсотка платежу, мають право на отримання державної субсидії.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, ціну позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження в справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягають окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката Кравця Р. Ю. про зупинення виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2019 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року і про проведення судового розгляду справи за участю в судовому засіданні сторін.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Кравця Ростислава Юрійовича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук