Справа № 149/412/18
Провадження № 22-ц/801/1863/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Желіховського В.М. в м. Літин Вінницької області,

у справі № 149/412/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 29 ІНФОРМАЦІЯ_1 декілька осіб влаштували акцію протесту у м. Вінниця біля обласної державної адміністрації проти нагородження відзнакою Президента України директора санаторію «Поділля» ОСОБА_5 Про влаштування цієї акції позивач дізнався із статті під назвою «У Вінниці нагородження відзнакою президента екс-регіонала проходить під вигуки «Ганьба», яка була надрукована на інтернет-сайті «http://vlasno.info». Крім того, інформацію про зазначену подію також було надруковано на сайтах: «http://33kanal.com» та «http://vezha.vn.ua».

Позивач зазначив, що у кожній із цих статей розміщені фотографії із плакатами з розташованими на них гаслами та фотографіями позивача та членів його родини. На одному плакаті відповідачами було розміщено фотографії ОСОБА_1 та членів його родини із розміщеним гаслом «Немає нічого страшнішого за необмежену владу в руках обмежених людей». На другому плакаті містилось прізвище позивача, із літер прізвища якого починались наступні слова: «Регіонал; Егоїст; Присвоїв чуже; Януковська схема; ОСОБА_6 ». На третьому плакаті було розміщено гасло «Гроші є, закон відсутній».

Позивач вважає, що відповідачі шляхом розміщення фотографій позивача та розміщених поряд гасел та висловів розповсюдили щодо позивача недостовірну інформацію, яка невизначеним колом осіб сприймалась так, що нібито позивач «присвоїв чуже», «закон для нього відсутній», крім того позивача було названо «обмеженим», «егоїстом», «хамлом». Вважає, що ці вислови є недостовірними, принизливими, образливими, такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Просив визнати недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію викладену у лозунгах, оприлюднених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.08.016 року поруч із фотографіями позивача біля будівлі Вінницької обласної державної адміністрації: «Немає нічого страшнішого за необмежену владу в руках обмежених людей»; «Регіонал; Егоїст; Присвоїв чуже; ОСОБА_7 ; ОСОБА_6 »; «Гроші є, закон відсутній». Зобов`язати відповідачів опублікувати спростування вказаної вище інформації шляхом розміщення у міськрайонній газеті «Життєві обрії» тексту рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області в місячний строк із дня набрання рішенням суду законної сили, стягнути з відповідачів 400 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також стягнути з відповідачів 7049,60 грн. судового збору.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 24 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному об`ємі, з врахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказане рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та недотриманням норм процесуального права. Апелянт посилається на те, що суд невірно дав оцінку фактам - що було сказано про позивача є оціночними судженнями, хоча це є твердженням, оскільки відомості містили фактичні дані про його особу. Упущено мотиві відповідачів дошкулити позивачу, котрі були встановлені в судовому засіданні. Показання відповідачів, що вони не мають відношення до акції, а лише висловлювали свою громадську позицію слід розцінювати як спосіб захисту та перекручування фактів з метою отримання необхідного для відповідачів рішення. ОСОБА_4 не відноситься до переліку публічних осіб.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі не визнали доводи апеляційної скарги, просять апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 червня 2019 року залишити без змін, вказавши на безпідставність доводів апеляційної скарги і на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Зазначили, що будучи членами громадського формування «Народна самооборона» погодилися прийняти участь в акції протесту щодо нагородження ОСОБА_5 , що очолював Хмільницьку міську організацію Партії Регіонів під час Революції гідності, президентською медаллю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, є фактичною критикою дій позивача та не спрямована на приниження його честі, гідності та ділової репутації. Позивач по справі є публічною особою у розумінні Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Відтак, він є відкритим для суворої критики і пильного нагляду громадськості і відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Суд дійшов до висновку, що інформація про спростування якої пред`явлено вимоги позивачем не підлягає визнанню недостовірною, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи. ОСОБА_4 є публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики, щодо нього є значно ширшою.

Суд погодився з тим, що дійсно стиль викладення матеріалу у статті є доволі нетерпимим до позивача, жорстким і таким, що може викликати обурення, почуття образи, але позивач не довів того, що інформація поширена саме відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з явним злим умислом.

Суд дійшов висновку, що така інформація, відповідно до положень ст. 277 ЦК України не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.

Під-час судового розгляду посилання позивача про завдання моральної шкоди не знайшли свого підтвердження, оскільки жодних доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і шкодою завданою позивачу, суду не надано.

Таким чином суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_5 необхідно відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

У частині четвертій статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (часина перша, пункт четвертий частини другої статті 23 ЦК України).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Із роз`яснень викладених у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» слідує, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширена інформація, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто, такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і у цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Так, в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом першої інстанції у повній мірі враховано роз`яснення, викладені у п. п. 4, 15, 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року.

Колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що інформація, на яку позивач посилається в своєму позові як на недостовірну та таку, що зачіпає її інтереси, шкодить її діловій репутації і принижує її честь та гідність, не містить фактичні дані. Оспорювана інформація є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, у зв`язку із чим на підставі ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Крім того, зі змісту ст.ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Важливою обставиною, що обумовила прийняття негативного для позивача рішення, було те, що така інформація стосувалась позивача, як публічної особи та його діяльності як керівника політичної партії, про що зазначали відповідачі у справі, а тому публічна особа повинна бути готова до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

На момент акції протесту біля обласної державної адміністрації 29 серпня 2016 року ОСОБА_4 був керівником Політичної партії «Хмельницька міська організація Партії Регіонів», а оскільки позивач є публічною особою, перебуває на посаді керівника, у зв`язку з чим підлягала ретельному громадському контролю і потенційно могла зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вона виконувала свої функції. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, ОСОБА_4 як публічна особа користується підвищеною увагою суспільства щодо своїх дій, слів та вчинків та повинна усвідомлювати, що займаючи керівну посаду за своїм власним рішенням погодилася бути об`єктом як публічного обговорювання, так і можливої різкої критики при оцінці її діяльності, а тому межа допустимого публічного обговорення її діяльності є ширшою, ніж пересічних осіб.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і суд апеляційної інстанції, що позивач є публічною особою, а тому відкрита для суворої критики і пильного нагляду громадськості, й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2019 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

І. М. Стадник