Дата документу 10.01.2019 Справа № 333/5142/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 333/5142/17

Провадження №22-ц/807/46/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року в складі судді Боровікової А.І. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначав, що 25.06.2014 року ОСОБА_1 позичила в нього 5 000, 00 грн. строком до 10.09.2014 року. На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_1 надала письмову розписку та зобов'язалася повернути борг не пізніше дати вказаної у розписці. Проте, в порушення обов'язку повернути грошові кошти, відповідачка по теперішній час грошові кошти не сплатила.

Зазначає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошових коштів позичальнику.

У зв'язку з простроченням виконання зобов'язання, позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано суму інфляційних втрат за період з 10.09.2014 року по 31.08.2017 року в сумі 4 631, 23 грн., а також 3% річних за період з 10.09.2014 року по 31.08.2017 року в сумі 446, 00 грн.

Враховуючи зазначене, та посилаючись на ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 5 000, 00 грн., 3% річних в розмірі 446, 00 грн. та суму інфляційних втрат в розмірі 4 631, 23 грн., всього 10 077, 23 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 640, 00 грн.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у сумі позику у розмірі 10 077 грн. 23 коп., яка складається з основної суми боргу 5000 грн., інфляційних витрат з 10.09.2014р. по 31.08.2017р. у сумі 4631 грн. 23 коп., сума 3 % річних з 10.09.2014 р. по 31.08.2017 р. складає 446 грн., та судові витрати у сумі 640 грн., а усього стягнуто 10 717 грн. 23 коп.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заяву ОСОБА_1, про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в день отримання позики 25.06.2014 року внаслідок психічного захворювання «Хворобливий психічний розлад особистості органічного ґенезу», вона була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується медичною документацією. Жодного доказу передання їй грошей позивачем до суду не надано, а розписка, надана позивачем, не підтверджує факт передання грошових коштів. Зазначає, що саме позивач зобов'язаний довести, що передав гроші відповідачу, а також момент передачі грошей, тоді як в розписці, на яку посилається позивач, не зазначено момент передання грошей. Договір позики укладено не було.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. ОСОБА_1, отримуючи належним чином копію ухвали про відкриття провадження, судову повістку, не подала до суду відзиву на позов із посиланням на відповідні докази, а також упродовж всього розгляду справи не просила долучити до матеріалів справи довідки лікарняних установ та пропустила строк на подання цих доказів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, ОСОБА_1, посилаючись на недійсність правочину, не подавала позову про визнання недійсним договору позики (а.с. 85-89).

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 07.09.2018 року справу передано у провадження судді Бєлки В.Ю.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 10 вересня 2018 року та від 12 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 11.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження вищезазначеною колегією суддів та призначено до розгляду в Запорізькому апеляційному суді.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з'явилась, причини неявки не повідомила.

Відповідач ОСОБА_1 обізнана про те, що апеляційним судом переглядається судове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року за, поданою нею апеляційною скаргою, що свідчать поштові повідомлення про отримання нею судових повісток про виклик до апеляційного суду в судові засідання, призначені на 20 листопада 2018 року та 04 грудня 2018 року ( а.с.97;107)

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Судова колегія, враховуючи вищевикладені обставини, положення ч.1 ст. 44, ст..371 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності відповідачки, яка не прибула в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що оскільки відповідач своєчасно не повернула суму позики, чим порушила умови договору позики, вимоги позивача про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно розписки від 25.06.2014 року «ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, де і зареєстрована, паспорт серія НОМЕР_1, виданий Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області, виданий 12 березня 1997 року, отримала в борг 5 (п'ять тисяч гривень) 00 коп. у ОСОБА_2, який народився 26 січня 1969 року в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області України. Остання реєстрація в м. Запоріжжі: вул. Північнокільцева, 22. Зобов'язусь повернути всю суму 10 вересня 2014 року» (а.с. 5).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позикив важається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частинипершої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Апеляційним судом було досліджено оригінал розписки від 25.06.2014 року, який було надано позивачем для огляду ( а.с.104).

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, доводи апелянта, що договір позики не було укладено, а розписка не підтверджує факт передання грошей позивачем відповідачу, є необґрунтованими.

ОСОБА_1 не спростувала належними та допустимими доказами той факт, що позивач не передавав їй грошових коштів.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши наявну в матеріалах справи розписку, вірно дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 5 000, 00 грн. зі строком повернення 10 вересня 2014 року.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, сума боргу підлягає поверненню з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, які повинні бути розраховані за період з 10.09.2014 по 31.08.2017 року (день подання позову).

Нарахування інфляційних втрат на суму стягнення 5 000, 00 грн. за період з 10.09.2014 по 31.08.2017 року дорівнює: 5000 х 192, 43 (сукупний індекс інфляції) / 100% - - 5000 =4 631, 23 грн.

Нарахування 3% річних на суму стягнення 5 000, 00 грн. за період з 10.09.2014 по 31.08.2017 року дорівнює: 5000 х 3 : 100% : 365 х 1087 = 446, 00 грн.

Колегія суддів, перевіривши наведений позивачем розрахунок, приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка станом на 25.06.2014 року внаслідок психічного захворювання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також про те, що грошові кошти нею не отримувались є неприйнятними, оскільки ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про визнання договору позики недійсним з цих підстав, визначених ст.. ст..225, 1051 ЦК України.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка