Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 757/17925/15-ц

провадження № 61-13943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Українська правова інформація»,

треті особи: виконуючий обов`язки генерального директора Державного підприємства «Українська правова інформація» Лікаренко Антон Ігорович, генеральний директор Державного підприємства «Українська правова інформація» Саніна Ганна Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українська правова інформація», треті особи: виконуючий обов`язки генерального директора Державного підприємства «Українська правова інформація» Лікаренко Антон Ігорович, генеральний директор Державного підприємства «Українська правова інформація» ОСОБА_2 , про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року у складі судді Батрин О. В. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, який неодноразово уточнюючи остаточно просила:

1) визнати формулювання причин звільнення за прогул без поважних причин недійсним та скасувати наказ від 13 травня 2015 року № 147/к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2) змінити формулювання причин звільнення із звільнення за прогул без поважних причин на звільнення за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, частина третя статті 38 КЗпП України;

3) зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису звільнення за прогул без поважних причин;

4) зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору;

5) зобов`язати відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку шляхом направлення її на адресу позивача;

6) стягнути вихідну допомогу у розмірі 14 989,48 грн;

7) стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54 346,70 грн;

8) стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 50 566,06 грн;

9) зобов`язати ДП «Українська правова інформація» розмістити на своїх сайтах www.ovu. com . ua та www. pravinform . gov . ua у розділі «Новини» або на першій сторінці сайтів інформацію щодо порушення державним підприємством рішення «Українська правова інформація» законодавства про працю та незаконне звільнення ОСОБА_1 , а також рішення Печерського районного суду м. Києва про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні;

10) стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 1 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 12 травня 2015 року у зв`язку з невиконанням Державним підприємством «Українська правова інформація» (далі - ДП «Укрправінформ», підприємство) пункту 4.13 колективного договору ДП «Укрправінформ» на 2014- 2017 роки схваленого на загальних зборах трудового колективу від 28 квітня 2014 року № 2 та статті 115 КЗпП України, а саме порушення строків виплати заробітної плати (виплата

заробітної плати через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів), вона подала заяву (реєстраційний номер в журналі реєстрації внутрішньої кореспонденції від 13 травня 2015 року за № 60/вк) на ім`я ввиконуючого обов`язки генерального директора підприємства ОСОБА_3 про звільнення її з роботи в порядку частини третьої статті 38 КЗпП України (розірвання трудового договору за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору), яка залишилася без відповідного реагування.

13 травня 2015 року в першу половину дня, вона перебувала на робочому місці та виконувала роботу за посадою, однак через різке погіршення стану здоров`я (підвищення температури та зубний біль), попередньо повідомивши про це виконуючого обов`язки генерального директора ОСОБА_3 вона направилася до лікаря, а тому була відсутня на робочому місці з 14 год. 13 травня 2015 року з поважних причин у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності серії АГЧ № 888712, який було надіслано на адресу підприємства після закінчення страхового випадку.

Ураховуючи, що відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, вважає дії керівництва підприємства щодо її звільнення за прогул без поважних причин 13 травня 2015 року завідомо незаконними.

Вказуючи на порушення відповідачем норм трудового законодавства України позивач просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 15 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Скасував наказ ДП «Українська правова інформація» № 147/к від 13 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника відділу юридичного забезпечення та претензійно-позовної роботи, 13 травня 2015 року, у зв`язку з прогулом без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Стягнув з ДП «Українська правова інформація» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю підстав для скасування наказу про звільнення позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, як такого що виданий у порушення норм КЗпП України, оскільки не допускається звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності, та відсутністюпідстав для зміни підстав звільнення позивача. Оскільки позивач не довела інших заявлених нею позовних вимог, то правові підстави для їх задоволення відсутні.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд м. Києва рішенням від 06 липня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року в частині відмови у зобов`язанні внести запис до трудової книжки та стягнення моральної шкоди скасував та постановив у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. Зобов`язав ДП «Українська правова інформація» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 щодо скасування наказу ДП «Українська правова інформація» № 147/к від 13 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 за частиною першою статті 40 КЗпП України. Стягнув з ДП «Українська правова інформація» на користь ОСОБА_1 1 грн моральної шкоди. В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року залишив без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зміни формулювання причин звільнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з підстав передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки позивач не навела достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення роботодавцем трудового законодавства. Виплата заробітної плати за березень 2015 року відбулася в установлені строки, оскільки така виплата відбулася не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, що допускається трудовим законодавством.

Встановивши, що позивач перебувала на лікарняному суд першої інстанції правильно вважав наказ про її звільнення незаконним. Однак, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання роботодавця внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про скасування запису про звільнення за прогул без поважних причин, за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, а тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, апеляційний суд вказав, що після скасування наказу про звільнення позивача за прогул та зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 за прогул, вона не вважалася звільненою, оскільки звільнення з інших підстав не відбулося, а тому трудова книжка продовжує перебувати у відповідача і підстави для стягнення коштів за затримку видачі трудової книжки відсутні.

Оскільки наказ про звільнення позивача за прогул без поважних причин визнано незаконним та скасовано, то позивачу завдані моральні страждання, які вона оцінила в 1 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 22 липня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року в частині відмови в задоволенні пунктів 2, 4-9 позовних вимог; змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме пункти 2, 4-9 позовних вимог; направити справу № 757/17925/15-ц в частині позовних вимог указаних в пунктах 2, 4-9 на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, щорішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні її позовних вимог вважає такими, що

прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, вони не ґрунтується на повному всебічному та об`єктивному розгляді матеріалів справим, є незаконними.

Безумовним правом працівника є розірвання трудового договору укладеного на невизначений строк; працівник самостійно визначає причини, що спонукали його до розірвання трудового договору; відмова працівнику у звільненні за частиною третьою статті 38 КЗпП України з посиланням на їх неістотність або неповажність не допускається; самовільна зміна роботодавцем причин звільнення при поданні заяви працівником про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України (навіть у випадку якщо обставини порушення роботодавцем законодавства про працю не підтверджуються, або працедавцем не визнаються). За наявності заяви працівника про звільнення його з роботи на підставі частиною третьою статті 38 КЗпП України, роботодавець навіть у разі незгоди з такими підставами звільнення, не в праві самостійно їх змінювати, крім того на окремі самостійні підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника такі, як систематичне невиконання трудових обов`язків та прогули (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України). Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду прийнятих у аналогічних справах.

Отже, відповідач був зобов`язаний звільнити її з роботи 13 травня 2015 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України відповідно до поданої нею заяви від 12 травня 2016 року, натомість незаконно звільнив її з роботи за прогул без поважних причин.

Відповідач знав, що відповідно до чинного законодавства банківська установа зобов`язана виконати платіжне доручення в день його надходження, але у випадку надходження такого платіжного доручення після закінчення операційного часу банку, банк здійснить перерахування лише на наступний робочий день.

Відповідач не виконав свого обов`язку щодо виплати заробітної плати та не вижив усіх залежних від нього заходів щоб не допустити порушення, адже направляючи електронне платіжне доручення до банківської установи після закінчення операційного часу відповідач достовірно знав, що таке платіжне доручення буде виконано лише на наступний робочий день, однак не прийняв жодних заходів для перерахування заробітної плати в операційний час банку протягом робочого дня.

Обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати вважається виконаним з моменту виплати її працівнику, а не направлення платіжного доручення до установи банку, за умови, що банківська установа законно не зможе виконати таке платіжне доручення та виплатити кошти працівникам.

Суди попередніх інстанцій не наведено жодного доводу щодо підстав відхилення вищезазначених тверджень позивача, не зазначено жодної підстави щодо незастосування норм Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а також не зазначено підстав для відхилення такого доказу як службова записка головного бухгалтера ДП «Укрправінформ» ОСОБА_5 . При цьому в рішеннях судів попередніх інстанцій відсутня будь-яка інформація щодо дослідження цього доказу взагалі.

Позивач та її представник неодноразово акцентували увагу суду на ті обставини, що виплата заробітної плати за березень навіть 02 квітня 2015 року вже є порушенням, адже здійснювалось з проміжком часу, що перевищує 16 календарних днів.

Натомість апеляційний у своєму рішення зазначає, про відсутність порушення Відповідача строків виплати заробітної плати адже виплата була проведена не пізніше 7 днів після закінчення періоду за який виплачується заробітна плата.

Вказане є грубим порушенням статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» та положень колективного договору ДП «Укрправінформ».

Апеляційний суд в своєму рішенні фактично нівелює імперативну норма закону щодо обов`язку роботодавця виплачувати заробітну плату через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів.

Печерським районним судом м. Києва та Апеляційним судом міста Києва у своїх

рішеннях не наведено жодної підстави для відхилення доводів позивача щодо факту виплати роботодавцем заробітної плати через проміжок часу вісімнадцять календарних днів, що єпорушенням законодавства про працю. А також не наведено жодного правового обґрунтування для не застосування норм статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» до спірних правовідносин.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року в частині задоволених позовних вимог про визнання формулювання причин звільнення за прогул без поважних причин недійсним та скасування наказу від 13 травня 2015 року № 147/к «Про звільнення ОСОБА_1 »; зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису звільнення за прогул без поважних причин та відшкодування моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржуються, тому не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 перебували у трудових правовідносинах з ДП «Українська правова інформація».

12 травня 2015 року позивач подала заяву про звільнення з 13 травня 2015 року за власним бажанням в порядку частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням ДП «Українська правова інформація» пункту 4.13 колективного договору ДП «Українська правова інформація» на 2014-2017 року та статті 115 КЗпП України у частині строків виплати заробітної плати, яка зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції 13 травня 2015 року вх. № 60/вк.

Пунктом 4.13 колективного договору ДП «Українська правова інформація» на 2014-2017 року встановлено періодичність виплати заробітної плати, що не повинна перевищувати 16 календарних днів та встановлено, що за першу половину місяця виплату заробітної плати слід здійснювати 16 числа поточного місяця, а остаточну виплату - 2 числа наступного місяця (а. с. 23-47 т. 1).

Відповідно до виписки за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 вбачається, що заробітна плата на адресу позивача відповідачем була здійснена 16 березня 2015 року та 3 квітня 2016 року (а. с. 15-17 т. 1).

Виплата коштів 16 березня 2015 року стверджується і платіжним дорученням № 11858 від 16 березня 2015 року (а. с. 225 т. 1).

З платіжного доручення від 02 квітня 2015 року № 12007 вбачається, що кошти на виплату заробітної плати за березень 2015 року згідно з відомості від 02 квітня 2015 року № 24 надано АТ «УкрСиббанк» 02 квітня 2015 року, про що свідчить відмітка банку про отримання цього платіжного доручення (а. с. 226 т. 1).

Проте, банківська операція щодо перерахування коштів була здійснена 03 квітня 2015 року, що також стверджується вказаним платіжним дорученням та випискою за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 (а. с. 15-17 т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги

правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частин першої, другої статті 115 КЗпП Українизаробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Встановивши, що виплата заробітної плати за березень 2015 року відбулася не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, що допускається трудовим законодавством, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно вважав, що відповідач не порушував норми трудового законодавства, що регулюють виплату працівнику заробітної плати, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про зміну формулювання причин звільнення із звільнення за прогул без поважних причин на звільнення за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України).

Позовні вимоги про зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору; зобов`язання відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку шляхом направлення її на адресу позивача; стягнення вихідної допомоги в розмірі 14 989,48 грн; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54 346,70 грн; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 50 566,06 грн; зобов`язання ДП «Українська правова інформація» розмістити на своїх сайтах www.ovu. com .ua та www. pravinform . gov .ua у розділі «Новини» або на першій сторінці сайтів інформацію щодо порушення державним підприємством рішення «Українська правова інформація» законодавства про працю та незаконне звільнення ОСОБА_1 , а також рішення Печерського районного суду м. Києва про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, є похідними від позовної вимоги про зміну формулювання причин звільнення із звільнення за прогул без поважних причин на звільнення за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України) в задоволенні якої відмовлено, а тому правильним є висновок судів, що вказані вимоги також задоволенню не підлягають.

Аргументи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, фактично зводяться до тлумачення норм законодавства про працю на власний розсуд та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами щодо відсутності правових підстав для звільнення позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП України, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав

людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року в частині, що залишене без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року в цій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило