Дата документу 27.11.2019 Справа № 335/2999/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2999/18 Головуючий у 1 інстанції Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/807/3104/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2019 року у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі представника Завгороднього Владислава Ігоровича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - Запорізька міська рада, ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні службовим житлом,

та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, треті особи - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про визнання особи добросовісним набувачем квартири та визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року Головне управління Національної поліції в Запорізькій області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - Запорізька міська рада, ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні службовим житлом.

В обґрунтування позову зазначено, що квартира АДРЕСА_1 за рішенням суду була визнана відумерлою спадщиною та передана у власність територіальній громаді в особі Запорізької міської ради.

Рішенням Запорізької міської ради від 21.04.2017 № 199/7 квартира включена до числа службової житлової площі ГУНП.

Рішенням Запорізької міської ради від 02.06.2017 № 307 затверджено наказ ГУНП від 29.05.2017 № 1695 про надання службової квартири заступникові начальника відділу УКР ГУНП Гриню Д.М.

Разом із тим, на даний час у спірній квартирі зареєстровані та проживають без законних підстав відповідачі, чим створюють перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_6 та членам його сім`ї.

Посилаючись на положення ст.ст. 383, 391, 396 ЦК України, просило суд усунути перешкоди у користуванні вищезазначеної квартири шляхом виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів судові витрати в солідарному порядку.

У червні 2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання особи добросовісним набувачем квартири та визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12.06.2015 між нею та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого позивач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Разом із тим, заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2015 вказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним.

Рішенням цього ж суду від 13.11.2015 квартиру визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади в особі Запорізької міської ради.

Позивач вказує, що вона є добросовісним набувачем квартири, проте, її право власності на квартиру заперечується відповідачем.

Просила суд визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на цю квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2019 року позовні заяви залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Головне управління Національної поліції в Запорізькій області надало суд відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому в іншій частині не переглядається.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи добросовісним набувачем квартири та визнання права власності на квартиру, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 10 квітня 2014 між ОСОБА_7 , як дарувальником та ОСОБА_5 , як Обдаровуваною , укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 даний час - АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 1844.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2015 у цивільній справі № 335/4414/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2016 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2017року, задоволено позов в.о. прокурора міста Запоріжжя в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_5 , треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кукурудз Т.Ю., реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції про визнання договору дарування квартири.

Вказаним заочним рішенням визнано недійсним з моменту вчинення договір дарування квартири АДРЕСА_1 час - АДРЕСА_1 , укладений 10 жовтня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1844.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2015 встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилась спадщина, до якої увійшли банківські вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, які за заповітом успадкувала громадянка ОСОБА_10

Квартира АДРЕСА_1 належала померлій ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25.03.1998, виданим Запорізьким титано-магнієвим комбінатом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спадкоємці щодо цього нерухомого майна відсутні.

З огляду на вищезазначене, суд першої інтонації дійшов обґрунтованого висновку про те, що правочин 10.10.2014 не міг бути вчинений фізичною особою ОСОБА_7 , оскільки остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 12.06.2015 між ОСОБА_5 від імені якої діє ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1

ОСОБА_1 просить на підставі ст. 392 ЦК України визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 зазначаючи про те, що її право власності не визнається відповідачем, не конкретизує, яким саме.

З огляду на те, що рішенням суду договір дарування квартири АДРЕСА_1 час - АДРЕСА_1 , укладений 10.10.2014 між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , визнаний недійсним з моменту його вчинення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України вказаний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 у законний спосіб не набула права власності на спірну квартиру, а тому не мала права її відчужувати ОСОБА_1 .

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2017року у цивільній справі № 335/12031/15-ц відмовлено в задоволенні позову Запорізької місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а також відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, ОСОБА_5 , третя особа - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2017 року встановлено, що Запорізька міська рада не оспорювала виникнення у ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2015, як і відсутні докази оспорення, невизнання цього з боку відповідача ОСОБА_5 . Тому за відсутності обставин, зазначених у ст. 392 ЦК України, відсутні підстави задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку ст. 392 ЦК України.

В ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не надала суду доказів оспорення чи не визнання її права власності на квартиру з боку обох відповідачів.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

Вирішуючи питання позовних вимог ОСОБА_1 про визнання її добросовісним набувачем колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані вимоги не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позивач не вказала, яким чином задоволення цієї вимоги судом призведе до відновлення її порушеного права.

Як на підставу для задоволення позовних вимог в цій частині ОСОБА_1 посилається на ст.. 388 ЦК України, якою встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином статтею 388 ЦК України закріплено такий спосіб захисту права власника, який може бути застосований у разі встановлення обставин придбання майна в особи, яка не мала права його відчужувати, а саме - витребування власником цього майна у набувача із зазначенням підстав такого витребування.

Проте, у вказаній цивільній справі не розглядається питання витребування майна.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року у цивільній справі № 335/6840/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20.04.2016 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 25.07.2016 року, задоволено заяву територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, заінтересована особа - Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання спадщини відумерлою, внаслідок чого визнано відумерлою спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та квартиру передано як відумерлу спадщину у власність Територіальної громади в особі Запорізької міської ради.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що власником спірної квартири на даний час є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ГУНП в Запорізькій області в особі представника ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , треті особи - Запорізька міська рада, ОСОБА_4 ,, про усунення перешкод у користуванні службовим житлом, не оскаржено. З огляду на вказане, рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядалося.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду в оскарженій частині ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: