Справа № 462/3788/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/2980/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Ліуша А.І. від 02 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що судом порушені норми процесуального права, прийнято рішення на підставі недопустимих доказів, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Заявляє про дискримінацію за віком, мовою та національністю та зовнішністю доказ відділ кадрів знаходиться у недоступній зоні, без перепустки не пройти, робітник кадрів з прохідної «Львівобленерго» через решітку робить первинні висновки, та не проводить співбесіди. Вказує, що він має гарантії Закон України «Про зайнятість населення» 2013. Зазначає, що за ЦПК відповідач повинен доказувати, що його не було 10 та 12 липня 17р. на прохідній. Судом порушено норму ч.4 та ч.7 ст. 81 ЦПК обов`язок доказування і подання доказів. Зазначає, що проведено реєстрацію кинутих ним документів у скриню у відповідній книзі, але з заяви відповідача вбачається, що такий не веде вказану книгу на що ним представлено доказ його звернення до відповідача від 23.06.15р. яке зареєстроване у відповідній книзі. Зазначає, що судом порушено ст. 78 ЦПК витягу з електронного документу обліку наданого відповідачем є недопустимим доказом та незавірені копії аркушів. Звертає увагу, що суд провів неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи зв`язку з співпрацею з відповідачем що обумовлено відмовою викликати свідків та зобов`язанням відповідача надати докази. Вважає, що він має конституційне право на відшкодування матеріальних і моральних збитків причинених протиправними діями ПАТ «Львівобленерго». Моральна шкода виявляється у фізичному болі і стражданнях, які він зазнав у зв`язку з втратою здоров`я; у душевних стражданнях, які зазнав у зв`язку з протиправними діями відповідача.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заперечень проти позов, апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на п.6 ч.1 ст. 5, ч.4 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення», ч.1 ст. 81 ЦПК України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивача ОСОБА_1 скеровано Львівським міським центром зайнятості за направленням №0031013 від 05 липня 2017 року у ПАТ «Львівобленерго» для працевлаштування за робочим місцем: інженер з комп`ютерних систем. Відповідно до інформації про попит на робочу силу ПАТ «Львівобленерго» від 19 червня 2017 року у ПАТ «Львівобленерго» станом на 19 червня 2017 року наявна 1 вакантна посада інженер з комп`ютерних систем. 20 липня 2017 року ПАТ «Львівобленерго» відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті на роботу за посадою інженера з комп`ютерних технологій, оскільки робоче місце зайняте з 14 липня 2017 року. Згідно протоколу ПАТ «Львівобленерго» від 14 липня 2017 року конкурсною комісією з підбору персоналу рекомендовано керівництву товариства на заміщення вакантної посади інженера з комп`ютерних систем ОСОБА_2 . Відповідно до наказу ПАТ «Львівобленерго» №1140к від 19 липня 2017 року ОСОБА_2 прийнято на роботу з 20 липня 2017 року на посаду інженера з комп`ютерних систем. А також, відповідно до витягу з електронного документообігу ПАТ «Львівобленерго» з 10 липня 2017 року по 12 липня 2017 року не зареєстровано жодних звернень ОСОБА_1 . Як вбачається з наведеного, при зверненні позивача ОСОБА_1 до ПАТ «Львівобленерго» 20 липня 2017 з метою працевлаштування на посаду інженера з комп`ютерних систем, дана посада не була вакантною, а відтак дії ПАТ «Львівобленерго» щодо відмови у прийнятті на роботу є правомірними. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження у судовому засіданні, позивачем не представлено, а судом не отримано жодних належних, достатніх, достовірних, допустимих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову суд відмовив за безпідставністю позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

14.08.2017р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Львівобленерго», у якому просив:

- признати дії Відповідача, ПАТ «Львівобленерго», не відповідними вимогам чинного законодавства;

- зобов`язати Відповідача, ПАТ «Львівобленерго», прийнятті його на роботу;

- стягнути з Відповідача, ПАТ «Львівобленерго», на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Відповідача, на його користь моральну шкоду за формулою N * 50грн. Зазначає, що він залишає за собою право збільшити компенсацію на суму із розрахунку 100 грн. * N, де N це кількість днів, включно до дня повної виплати йому належних сум.

В обґрунтування позовупокликався на те, що він звернувся 10 липня 2017 року та 12 липня 2017 року за направленням Львівського міського центру зайнятості від 05 липня 2017 року до ПАТ «Львівобленерго» з питанням про прийом на роботу. Однак працівники відділу кадрів відмовились від зустрічі, а тому він кинув усі документи у скриню на прохідній. Львівський міський центр зайнятості 12 липня 2017 року видав йому повторно направлення, він намагався домовитись про зустріч та отримав відповідь про конкурс та скорочення посади. 20 липня 2017 року він звернувся до відповідача та отримав відповідь про те, що робоче місце зайнято з 14 липня 2017 року. Просить визнати дії відповідача незаконними, зобов`язати відповідача прийняти його на роботу з 12 липня 2017 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 89343,15 грн., моральну шкоду у розмірі 19800,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до інформації про попит на робочу силу ПАТ «Львівобленерго» від 19 червня 2017 року у ПАТ «Львівобленерго» станом на 19 червня 2017 року наявна 1 вакантна посада інженер з комп`ютерних систем. (а.с 8-10).

Позивача ОСОБА_1 . скеровано Львівським міським центром зайнятості за направленням №0031013 від 5 липня 2017 року у ПАТ «Львівобленерго» для працевлаштування за робочим місцем: інженер з комп`ютерних систем (а.с. 1 зворот.). Оригінал корінця направлення також витребуваний та оглянутий судом апеляційної інстанції.

20 липня 2017 року ПАТ «Львівобленерго» відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті на роботу за посадою інженера з комп`ютерних технологій, оскільки робоче місце зайняте з 14 липня 2017 року.

Згідно протоколу ПАТ «Львівобленерго» від 14 липня 2017 року конкурсною комісією з підбору персоналу рекомендовано керівництву товариства на заміщення вакантної посади інженера з комп`ютерних систем ОСОБА_2 (а.с. 7).

Відповідно до наказу ПАТ «Львівобленерго» №1140к від 19 липня 2017 року ОСОБА_2 прийнято на роботу з 20 липня 2017 року на посаду інженера з комп`ютерних систем. (а.с. 6).

Згідно зі ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За ст. 2-1 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Крім цього за ст. 22 КЗпП України, забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Також, як вбачається із ст. 5 Закону України «Про зайнятість населення» держава гарантує у сфері зайнятості:

1) вільне обрання місця застосування праці та виду діяльності, вільний вибір або зміну професії;

2) одержання заробітної плати (винагороди) відповідно до законодавства;

3) професійну орієнтацію з метою самовизначення та реалізації здатності особи до праці;

4) професійне навчання відповідно до здібностей та з урахуванням потреб ринку праці;

5) підтвердження результатів неформального професійного навчання осіб за робітничими професіями;

6) безоплатне сприяння у працевлаштуванні, обранні підходящої роботи та одержанні інформації про ситуацію на ринку праці та перспективи його розвитку;

7) соціальний захист у разі настання безробіття;

8) захист від дискримінації у сфері зайнятості, необґрунтованої відмови у найманні на роботу і незаконного звільнення;

9) додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.

Згідно ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення», права і обов`язки роботодавців та їх об`єднань щодо забезпечення зайнятості населення, захисту від безробіття та його наслідків визначаються цим Законом, законами України "Про організації роботодавців" та "Про соціальний діалог в Україні", іншими нормативно-правовими актами, колективними договорами та угодами, укладеними на загальнодержавному, галузевому та регіональному рівнях. Роботодавці беруть участь у здійсненні заходів щодо забезпечення зайнятості населення шляхом:

1) створення умов для реалізації громадянами права на працю;

2) додержання вимог законодавства про працю, зайнятість населення та загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття;

3) погодження змісту професійного навчання;

4) реалізації права на обрання закладів освіти, підприємств, установ та організацій для професійного навчання безробітного відповідно до встановлених вимог;

5) участі у державній кваліфікаційній атестації, державній атестації осіб за результатами професійного навчання та підтвердженні професійної кваліфікації за робітничими професіями осіб, що бажають підтвердити результати неформального навчання;

6) подання пропозицій до проектів актів законодавства з питань зайнятості населення та трудової міграції;

7) участі у здійсненні контролю за дотриманням законодавства у сфері зайнятості населення, трудової міграції, професійного навчання та підтвердження кваліфікації працівників.

Роботодавці зобов`язані:

1) забезпечувати гідні умови праці, які відповідають вимогам законодавства в сфері оплати праці, охорони і гігієни праці;

2) вживати заходів для запобігання масовим вивільненням, у тому числі шляхом проведення консультацій з профспілками з метою розроблення відповідних заходів, спрямованих на пом`якшення їх наслідків і зменшення чисельності вивільнених працівників;

3) здійснювати інші заходи щодо сприяння зайнятості населення, передбачені колективними договорами та угодами, укладеними на національному, галузевому та регіональному рівнях;

4) своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення;

5) проводити попередні консультації з первинною профспілковою організацією, з якою укладено колективний договір, залучення працівників інших роботодавців, зокрема працівників суб`єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні.

Роботодавці мають право:

1) проводити добір працівників безпосередньо або через територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, чи суб`єкта господарювання, який надає послуги з посередництва у працевлаштуванні;

2) брати участь через представницькі органи роботодавців в управлінні загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням;

3) взаємодіяти з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, у створенні банку даних про вільні робочі місця (посади), сприянні працевлаштуванню безробітних та визначенні перспективної потреби у кадрах;

4) застосовувати працю (послуги) іноземців та осіб без громадянства в порядку, визначеному законом;

5) одержувати від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, безоплатно інформацію про пропонування робочої сили, послуги з добору і направлення на працевлаштування незайнятого населення, у тому числі осіб, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону, а також інших осіб, які шукають роботу;

6) брати участь в організації та проведенні громадських робіт, організовувати та проводити інші види робіт тимчасового характеру;

7) проводити співбесіди з кандидатами на працевлаштування з метою визначення відповідності їх професійних знань, вмінь та навичок встановленим вимогам;

8) оскаржувати в установленому порядку дії або бездіяльність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції;

9) брати участь у фінансуванні заходів щодо сприяння зайнятості населення відповідно до законодавства;

10) одержувати від територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, компенсації у розмірах і порядку, що встановлені цим Законом та іншими актами законодавства, прийнятими на його виконання.

Роботодавцям забороняється:

1) висувати будь-які вимоги дискримінаційного характеру в оголошеннях (рекламі) про роботу та під час проведення добору працівників, а також вимагати від осіб, які шукають роботу, подання відомостей про особисте життя;

2) застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин;

3) залучати до роботи працівників, що наймаються суб`єктами господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні, для подальшого виконання ними роботи на інших підприємствах, в установах та організаціях у разі, коли у такого роботодавця: протягом року здійснено скорочення чисельності (штату) працюючих; не дотримано нормативу чисельності працівників основних професій, задіяних у технологічних процесах основного виробництва; передбачається виконання робіт у шкідливих, небезпечних та важких умовах праці, а також робіт за основними професіями технологічного процесу основного виробництва.

Організації роботодавців та їх об`єднання беруть участь у:

1) формуванні та реалізації державної і регіональної політики зайнятості та здійсненні заходів щодо забезпечення зайнятості населення;

2) розробленні проектів актів законодавства з питань зайнятості населення та трудової міграції;

3) управлінні загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням відповідно до законодавства;

4) розробленні та оновленні професійних стандартів (кваліфікаційних характеристик), сприянні розвитку системи підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації працівників, забезпеченні їх належної якості;

5) організації та проведенні досліджень з проблем поточної та перспективної потреби ринку праці.

Організації роботодавців мають право вносити органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування обов`язкові для розгляду пропозиції щодо зайнятості населення.

Посилаючись на порушення його прав при прийнятті на роботу позивачем не надано суду жодних доказів, що підтверджували б його звернення до ПАТ «Львівобленерго» 10 липня 2017 року та 12 липня 2017 року з метою працевлаштування. Не встановлено такого, також, ні судом першої, ані апеляційної інстанцій.

З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2017 року ПАТ «Львівобленерго» було проведено конкурс на заміщення вакантної посади інженера з комп`ютерних систем у якому взяли участь два конкурсанти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та рекомендовано на заміщення вакантної посади ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 у вказаному конкурсі участі не брав.

З відповіді ПрАТ «Львівобленерго» від 25.10.2019 року вбачається, що уся вхідна кореспонденція, яка надходить до ПрАТ «Львівобленерго», в тому числі й зі скриньки для звернень на прохідній підприємства, реєструється в електронному документообігу, а тому окремі книги вхідної кореспонденції у ПрАТ «Львівобленерго» відсутні.

Натомість у електронному документообігу відповідача за 10.07.2017 року-12.07.2017 року відсутні будь-які дані про звернення позивача до відповідача в тому числі і з приводу працевлаштування (витяг із системи електронного документообігу ПрАТ «Львівобленерго» а.с. 31-34).

Також, з довідки ПрАТ «Львівобленерго» від 24.10.2019р. вбачається, що матеріали відеозапису з камер спостереження з прохідної в адмінбудівлі розташованій за адресою м АДРЕСА_1 , вул. Сяйво, 10 за 12.07.2017 року не збережені у зв`язку з відсутністю технічної можливості архівування відеоматеріалів. Відповідно відсутні і будь-які інші докази які б підтверджували факт звернення позивача до відповідача з приводу працевлаштування у дні у які він вказує.

Зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача 10.07.2017 року та 12.07.2017 року до відповідача з питанням прийняття на роботу, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин, колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують , а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06.11.2019р.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра