Провадження № 2/331/1411/2019
Справа № 331/3027/19
20 листопада 2019 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого судді Скользнєвої Н.Г.,
за участю: секретаря Постарнак М.М.,
представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
В С Т А Н О В И В :
08.07.2019 р. до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за результатом розгляду якої позивач просить: визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 17.07.2002 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1-924.
У належній їй на праві власності квартирі зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30.05.1990.
Однак ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_2 понад 20 років без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має.
Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі створює позивачу певні складнощі у розпорядженні квартирою, адже він вимушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг.
Представник позивача Бєлік ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та розглянути справу в заочному порядку.
Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місцем проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин.
Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги пояснення позивача, та з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився у судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах.
Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено справу у підготовче судове засідання (а.с. 17-18)
Ухвалою суду від 27 вересня 2019 року розгляд справи відкладено та продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі до 24 жовтня 2019 року. (а.с. 29)
03 жовтня 2019 року від ОСОБА_2 до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить: усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні власністю квартирою АДРЕСА_2 ; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. ( а.с. 35-38)
24 жовтня 2019 року від позивача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про виклик в судове засідання для допиту в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ( а.с.53).
Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року підготовче провадження по зазначеній справі визнано закритим та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 54)
Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представника позивача; свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приходить до наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 17.07.2002 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1-924. (а.с. 6)
У належній ОСОБА_2 на праві власності квартирі зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30.05.1990. (а.с. 16)
Однак ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_2 понад 20 років без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має.
Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі створює позивачу певні складнощі у розпорядженні квартирою, адже він вимушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що вона є сусідкою ОСОБА_2 понад 20 років, вони мають добрі сусідські стосунки. Вона повідомила, що бачила ОСОБА_3 всього один раз у кінці літа 1996 року, коли останній виїжджав із квартири. ОСОБА_5 пояснила, що буває у квартирі ОСОБА_2 . 1-2 рази на тиждень, але жодного разу не бачила ні ОСОБА_3 , ні його речей.
Допитана в якості свідка ОСОБА_6 , рідна матір позивачки, зазначила, що вона є сусідкою ОСОБА_2 , проживає у їхньому домі з 1988 року. ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_3 був сусідом ще її матері, ОСОБА_7 . У 1996 році ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_3 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу № 4208 від 26 жовтня 1996 року. Свідок повідомила суду про те, що після продажу квартири ОСОБА_3 вивіз свої речі та в`їхав, більше ніколи не з`являвся в цій квартирі. Бабуся, ОСОБА_7 , подарувала вищезазначену квартиру своїй онучці, ОСОБА_2 .
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. ст.317,319 ЦК Україниособі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно дост. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позовної заяви до суду позивач по справі ОСОБА_2 сплатила судові витрати при розгляді справи: а саме судовий збір у сумі 768,40 грн. (а.с. 2), а тому, оскільки позов задоволено сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по справі.
Керуючись ст.ст. 263-265, 282 ЦПК України ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, суд -
Позов ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ), у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2019 року.
Сторонам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подане протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення суду або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Н.Г.Скользнєва