КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/6678/18-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/326/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_2

відповідач Державне підприємство України «Міжнародний дитячий центр «Артек»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства України «Міжнародний дитячий центр «Артек» в особі Генерального директора Капустіна Сергія Валентиновича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Тітова М.Ю., у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства України «Міжнародний дитячий центр «Артек» (надалі ДПУ «МДЦ «Артек») про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні,

в с т а н о в и в :

у травні 2018 рокуОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ДПУ «МДЦ «Артек», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 17 901 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що з 19.05.2008 по 03.11.2017 він працював на посаді директора Державного закладу «Дитячий оздоровчий табір «Світанок». В зв'язку із реорганізацією ДЗ «Дитячий оздоровчий табір «Світанок» шляхом приєднання до ДПУ «МДЦ «Артек» його було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, виплату всіх належних при звільненні сум здійснено лише після його багаторазових звернень та скарг із затримкою в 117 робочих днів.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.10.2018 позов задоволено. Стягнуто із ДПУ «МДЦ «Артек» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 17 901 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ДПУ «МДЦ «Артек», через представника подалоапеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, згідно статуту ДПУ «МДЦ «Артек» є державним комерційним підприємством, основною метою діяльності якого є забезпечення організацією дозвілля для дітей. Держава викуповує 90 % відсотків путівок дитячого центру «Артек», а решта путівок реалізується. А тому Центр має змогу проводити виплати по заборгованості тільки за рахунок 10 % всіх путівок. Витрата коштів на інші цілі суперечить договору про закупівлю послуг за державні кошти від 14.03.2017, укладеним між Міністерством соціальної політики України та ДПУ «МДЦ «Артек». Судом не взято до уваги, що позивач був головою комісії з припинення Державного закладу «Дитячий оздоровчий табір «Світанок» та фактично з його ж вини не була виплачена заборгованість по заробітній платі за період квітня - листопад 2017.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник відповідача Міхальов А.О. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.05.2008 по 03.11.2017 ОСОБА_2 працював на посаді директора Державного закладу "Дитячий оздоровчий табір "Світанок" та був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КзПП України, у зв'язку із реорганізацією (припиненнями юридичної особи) ДЗ "Дитячий оздоровчий табір "Світанок", шляхом його приєднання до ДПУ "Міжнародний дитячий центр "Артек".

Після звільнення всі належні позивачу виплати не були сплачені. Заборгованість по заробітній платі в сумі 33 981, 33 грн виплачена із затримкою в 117 робочих днів лише 24.04.2018.

Позивачу за вих. № 722 від 28.11.2017 та вих. № 744 від 05.12.2017 направлялись листи згідно яких ДПУ "МДЦ "Артек" зверталось до ОСОБА_2 із проханням надати банківські реквізити для перерахування заборгованості по заробітній платі або прибути для цього особисто.

Відповідно до двох листів, адресованих ДПУ "МДЦ "Артек", останній із яких датовано 09.12.2017 позивач вказав банківські реквізити на своє ім'я для перерахування коштів та просив погасити наявну заборгованість.

Заборгованість перед позивачем була погашена лише після здійснення інспекційного відвідування ДПУ "МДЦ "Артек" інспектором ГУ Держпраці у Київській області та внесення припису про усунення порушень трудового законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив с того, що всі належні позивачу при звільненні кошти не виплачені своєчасно з вини відповідача, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, у разі якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП Українистягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Судом першої інстанції правильно встановлено та це не заперечується відповідачем, що суми, належні позивачу при звільненні не були виплачені у день звільнення. Заборгованість по заробітній платі у розмірі 33 981, 33 грн виплачена позивачу 24.04.2018, із затримкою в 117 робочих днів.

Доводи апеляційної скарги про те, що невиплата всіх сум, належних при звільненні сталася з вини самого позивача не можна визнати обґрунтованими.

Відповідно до статей 24 та 43 конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Право на своєчасне одержання винагороди на працю захищається законом.

Як пояснив у судовому засіданні позивач, незважаючи на те, що він був головою комісії з припинення Державного закладу «Дитячий оздоровчий табір «Світанок», кошти на виплату заробітної плати з державного бюджету не надходили, а тому він не мав змоги сам собі виплатити заробітну плату.

Суд першої інстанції прийняв до уваги наданий відповідачем договір № 06ПП від 14.03.2017 про закупівлю послуг за державні кошти укладений між Міністерством соціальної політики України (замовник) та ДПУ "МДЦ "Артек" (виконавець) з додатками та надав йому правову оцінку у сукупності з іншими доказами, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував зазначений договір суперечать змісту судового рішення.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, яке заявлено при апеляційному розгляді справи колегія суддів зазначає наступне.

Строки звернення до суду із позовом про захист порушеного трудового права передбачені статтею 233 КЗпП України та ці строки не є строками позовної давності, які передбачені ЦК України і застосовуються незалежно від того, чи заявлено стороною вимогу про їх застосування чи ні.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний (міський) суд може поновити ці строки.

Як на час звернення позивача з вимогою про виплату заробітної плати до відповідача, так і на час звернення позивача з даним позовом та на час ухвалення рішення судом першої інстанції згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 29.01.2014 № 6-144цс13, від 08.11.2017 № 6-1626цс17, від 11.10.2017 № 6-1638цс17, від 27.03.2013 № 6-15цс13, від 14.12.2016 № 6-788 цс16 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відтак Верховний Суд України в цих постановах вказав на те, що у разі звернення працівника із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовується ч. 2 ст. 233 КЗпП України, згідно з якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі за № 910/4518/16 суд відступив від правової позиції Верховного Суду України та вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Проте, ні позивач, ні суд першої інстанції не міг передбачити таку зміну правової позиції. Більш того, зміна правової позиції не може впливати на зміну обсягу прав працівника.

Відтак на думку колегії суддів, позивач з поважних причин не подавав зазначений позов, чекаючи виплати йому всіх належних при звільненні сум, з тим, щоб підрахувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отримавши кошти 24.04.2018 позивач 24.05.2018 подав зазначений позов.

Суд першої інстанції керуючись вищевказаними правовими позиціями Верховного Суду України не встановлював поважності причин пропуску строку звернення до суду із зазначеним позовом.

Разом з тим, з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 колегія суддів вважає за необхідне встановити поважність причини пропуску звернення позивача до суду з даним позовом, проте ці обставини не змінюють рішення суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів також враховує, що відповідач не заперечував право позивача на отримання 33 981, 33 грн, які належні позивачу при звільненні, не вказував, що не має змоги виплатити такі кошти, не вказав про те, що позивач має право звернутися до суду з позовом про стягнення таких коштів, натомість просив повідомити розрахунковий рахунок, на який ці кошти можна перерахувати, чим фактично запевнив позивача в тому, що ці кошти на вказаний позивачем рахунок будуть перераховані. Проте, незважаючи на те, що позивач 09.12.2017 повідомив свій розрахунковий рахунок, відповідач перерахував кошти лише після винесення інспектором ГУ Держпраці у Київській області припису про усунення порушень трудового законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить доводів про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 233 КЗпП України.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Державного підприємства України «Міжнародний дитячий центр «Артек» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 27.02.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О.Ф. Мазурик