Справа № 589/2531/18
Провадження № 2/589/364/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Курбанової А.Р.

за участі секретаря судового засідання Ніколаєнко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

07 червня 2018 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 29361 грн. 46 коп. заборгованості за кредитним договором від 05.01.2011р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань.

У судове засідання представник позивача не з`явився. В позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує.

Відповідач, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про застосування строку позовної давності в три роки, а також вказувала на необхідність застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові по справі № 342/180/17 від 03.07.2019р.

В свою чергу, позивач подав відзив на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, в якому спростовуючи доводи відповідача, зазначив, що при подачі позову до суду строк позовної давності не закінчився, вважаючи, що такий строк слід рахувати з 31.05.2015р. (останнього дня строку дії картки), зазначаючи також, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору загальний трирічний строк позовної давності був збільшений до 50 років. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного.

05.01.2011р. ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 2500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, Банк нараховує відсотки за користування кредитом у зазначеному розмірі, з розрахунку 360 календарних днів на рік.

При цьому, зважаючи на встановлені судом обставини узгодження між сторонами в письмовій формі процентів за користування кредитом та інших умов кредитування, підстав для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові по справі № 342/180/17 від 03.07.2019р., суд не вбачає, а тому відповідні доводи відповідача суд відхиляє.

В свою чергу, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов`язань за кредитним договором. Внаслідок вищевказаного станом на 30.04.2018р. у відповідача перед Банком утворилась заборгованість за кредитом - 2237 грн. 38 коп.

На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості ОСОБА_1 перед Банком у сумі 2237 грн. 38 коп. витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 24849 грн. 72 коп., суд вважає за необхідне зупинитись на наступному.

З розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з червня 2011 року по серпень 2014 року включно становила 30%. Указана відсоткова ставка передбачена у Довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 2,5 % і відповідно на рік складає - 30 % /а.с. 8/. За період з 01 вересня 2014 року по 01.04.2015 року відсоткова ставка становила 34,8%, а в період з 01.04.2015 по 30.04.2018 рік - 43,2%. Виходячи з таких ставок позивачем розрахована заборгованість за відсотками в сумі 24849 грн. 72 коп.

Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 30 % до 34,8 % та з 34,8 % до 43,2 % у справі відсутні. Позивач у позові посилався на те, що Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів.

Як установлено судом вище зміст укладеного сторонами договору викладено в Анкеті-заяві та Довідці про умови кредитування, які підписано відповідачем. Анкета та Довідка підписані 22.06.2011р. на час коли була установлена Базова відсоткова річна ставка за користування кредитом на рівні 30 %. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем Анкета та Довідка не містять.

За загальним правилом одностороння зміна умов зобов`язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525, частина 1 статті 651 ЦК України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору від 05.01.2011р.) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Досліджуючи порядок збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому роз`яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір.

Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення процентної ставки 01 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року здійснено кредитором в односторонньому порядку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено Довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки (30%), тобто - 34,8 % та 43,2 %.

Нарахована сума заборгованості за процентами за ставкою 30% відповідно до наданого позивачем розрахунку складає 143 грн. 88 коп. (за період, з якої вона почала утворюватись з 17.10.2010 року до 01.09.2014 - до дати одностороннього збільшення процентної ставки). Вказану частину заявленої до стягнення позивачем зборгованості по процентах суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

За період з 01.09.2014р. по 31.05.2015р. сума належної до стягнення з відповідача заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту в розмірі 2637 грн. 38 коп. також за ставкою 30 % і складає 505 грн. 11 коп. ((2237 грн. 38 коп. х (30%/360 днів=0,083%) х 272 дні (кількість днів прострочення за період з 01.09.2014 по 31.05.2015))/100).

З інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримала дві картки, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня травня 2015 року.

Отже, строк кредитування закінчився після закінчення строку дії останньої картки, виданої відповідачу, тобто після 31 травня 2015 року.

В свою чергу, вирішуючи вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії картки 31.05.2015р., а також пені в сумі 400 грн, нарахованої з 31.01.2018р. по 30.04.2018р., тобто після закінчення строку кредитування, слід зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як було зазначено вище, у даному випадку днем повернення позики є день закінчення строку дії останньої картки, виданої відповідачу, тобто 31 травня 2015 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 травня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 червня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у даній справі вимоги позивача про стягнення процентів та пені після 31 травня 2015 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові у справі №444/9519/12 від 28.03.2018р.

Отже, сума заборгованості про процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 648 грн. 99 коп. (143 грн. 88 коп. + 505 грн. 11 коп.)

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення штрафу в сумі 1874 грн. 36 коп. (штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. 00 коп. і штраф (процентна складова) в сумі 1374 грн. 36 коп.), суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до довідки про умови кредитування /а.с.8/, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про правомірність вимог позивача в частині стягнення штрафу в сумі 1874 грн. 36 коп., оскільки такі витікають з умов укладеної між сторонами по справі угоди.

Підсумовуючи наведене, позов Банку є обгрунтованим в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 4760 грн. 73 коп. (2237 грн. 38 коп. тіло кредиту; 648 грн. 99 коп. - проценти; 1874 грн. 36 коп. - штраф).

Разом з тим, відповідач подав заяву про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є Умови та правила надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років (п. 1.1.7.31 Умов). Проте надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи Анкету позичальника, а також те, що Умови та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання Анкети позичальника, або в подальшому такі Умови та правила надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

У підписаних відповідачем Анкеті-заяві позичальника та Довідці про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 1 липня 2015 року 6 - 757 цс15.

Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто статтями 257, 258 ЦК України.

При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 253, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався після закінчення строку дії останньої картки, виданої відповідачу, тобто після 31 травня 2015 року.

При цьому, останній платіж в сумі 7 грн. 12 коп. на погашення заборгованості за кредитом за вказаним картковим рахунком ОСОБА_1 було вчинено 28.04.2015 року, тобто до закінчення строку дії картки, що вказує на те, що строк позовної давності, який почався після 31.05.2015 року відповідно до частини першої статті 264 ЦК України не переривався.

Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 07 червня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами, крім тих, до яких застосується спеціальна позовна давність.

В контексті викладеного слід зазначити, що хоча в складі заборгованості й нарахований штраф, до якого застосовується спеціальний строк позовної давності, проте такий також сплив з огляду на приписи ст. 266 ЦК України, відповідно до яких, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови від позову.

Враховуючи, що відповідачем під час розгляду даної справи заявлено про застосування інституту позовної давності та судом встановлено, що такий строк дійсно сплив до подання даного позову до суду позивачем, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 11, 253, 257, 258, 261, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 625, 629, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 25.11.2019р.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова