Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 473/3553/18

провадження № 61-6620св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - науково-виробниче товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер»,

відповідач - приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Нехимчук Кирило Борисович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області у складі судді Старжинської О. Є від 12 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В., від 28 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року науково-виробниче товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» (далі - НВ ТОВ «Агро-Інтер») звернулося до суду з позовом до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Нехимчука К. Б. (далі -приватний нотаріус Нехимчук К. Б.), у якому просило визнати протиправними дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису від 19 квітня 2013 року, на підставі договору позики від 12 вересня 2012 року, який укладений між НВ ТОВ «Агро-Інтер» та приватним підприємством «Воронівка Агро» (далі - ПП «Воронівка Агро»).

Нотаріус не отримував первинні бухгалтерські документи щодо передачі та повернення грошових коштів за договором позики від 12 вересня 2012 року, отже не мав доказів безспірності цієї заборгованості. Однак, в порушення статей 49, 88 Закону України «Про нотаріат» відповідач вчинив виконавчий напис 19 квітня 2013 року, тому позивач просив цю нотаріальну дію визнати неправомірною.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, у задоволенні позову НВ ТОВ «Агро-Інтер» відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позовні вимоги про визнання протиправними дій нотаріуса є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки приватний нотаріус Нехимчук К. Б. не є належним відповідачем в зазначеному спорі. Крім того, в порушення вимог статті 16 ЦК України позивачем було обрано неналежний спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року, НВ ТОВ «Агро-Інтер» просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку щодо неналежного способу захисту порушеного права обраного позивачем та відсутності преюдиційного факту, встановленого рішенням господарського суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 вересня 2012 року між НВ ТОВ «Агро-Інтер» та ПП «Воронівка Агро» був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Нехимчуком К. Б., за умовами якого у разі невиконання, або неналежного виконання позичальником умов цього договору, позикодавець має право звернути стягнення на майно позичальника у будь-якому порядку передбаченому законодавством України, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису (пункт 9 Договору).

Цей договір є чинним, даних про спростування презумпції його правомірності матеріали справи не містять.

19 квітня 2013 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Нехимчуком К. Б. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 231, за яким запропоновано стягнути з НВ ТОВ «Агро-Інтер» на користь ПП «Воронівка Агро» грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 грн та витрати за вчинення виконавчого напису у розмірі 15 000,00 грн.

У визнанні цього виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню НВ ТОВ «Агро-Інтер» відмовлено рішенням Господарського суду міста Києва від 26 липня 2017 року (справа № 910/5226/17). У цьому рішенні встановлено, що при вчиненні виконавчого напису у нотаріуса були відсутні підстави вважати заборгованість безспірною, однак підставою відмови у позові є пропуск НВ ТОВ «Агро-Інтер» строку позовної давності.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до вимог частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дій або відмова у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 367/2847/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 308/2282/16-ц.

Встановивши, що НВ ТОВ «Агро-Інтер» безпосередньо не брало участі у нотаріальному процесі під час вчинення приватним нотаріусом Нехимчуком К. Б. виконавчого напису, однак оскаржує дії нотаріуса як боржник за виконавчим написом, суди дійшли вірного висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки фактично такий спосіб захисту як оскарження нотаріальних дій нотаріуса по вчиненню виконавчого напису не тягне за собою будь-яких наслідків для сторін договору, на підставі якого вчинено виконавчий напис та жодним чином не впливає на чинність виконавчого напису.

Доводи касаційної скарги про те, що для боржника у виконавчому провадженні, відкритому на виконання виконавчого напису, належним способом захисту є саме визнання неправомірними дій нотаріуса, колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається з позовної заяви, порушення своїх прав позивач вбачав у тому, що нотаріус не перевірив розмір заборгованості, яка утворилась на підставі договору, укладеного з ПП «Воронівка Агро» 12 вересня 2012 року. На ці самі обставини посилався позивач, пред`явивши позов до ПП «Воронівка Агро» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за результатом розгляду якого рішенням Господарського суду міста Києва від 26 липня 2017 року відмовлено у задоволенні цих вимог. Отже у позивача відсутній спір про право цивільне саме з нотаріусом, тому суди вірно встановили, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Установивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача - приватного нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судами також обгрунтовано враховано, що виконавче провадження відкривається на підставі виконавчого напису нотаріуса, а не на підставі нотаріальної дії зі вчинення виконавчого напису, а тому нотаріальна дія зі вчинення виконавчого напису, окремо від виконавчого напису як нотаріального акту, не стосується прав, свобод та інтересів НВ ТОВ «Агро-Інтер».

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги щодо належного способу захисту порушеного права обраного позивачем та преюдиційних обставин, встановлених у рішенні Господарського суду м. Києва від 26 липня 2017 рокуу справі № 910/5226/17 є безпідставними, оскільки це суперечить положеннямстатті 50 Закону України «Про нотаріат» і правову оцінку суду у цій справі не можна вважати преюдиційним фактом у розумінні статті 82 ЦПК України.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують тазводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара