Справа № 636/762/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05 » квітня 2019 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Карімова І.В.,

за участю секретаря Караулової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Чугуївського міського суду Харківської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку вимог ст. 315 ЦПК України із заявою про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 05.04.2015 року в районі м. Щастя Станично-Луганського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заява мотивована тим, що вона ( ОСОБА_1 ) перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 05.08.2000 року, від якого має двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) від 30.10.2014 року за № 243 її чоловік майор ОСОБА_2 був направлений у службове відрядження до 2-ї батальйонної тактичної групи (сектора «А») на території Донецької та Луганської областей з метою виконання (бойових) завдань для проведення рекогносцировки з 30.10.2014 року. В подальшому майор ОСОБА_2 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) від 04.11.2014 року за № 246 був направлений до складу 2 батальйонної тактичної групи (сектора «А») на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань ( для участі в АТО).

05.04.2015 року в результаті обстрілу російськими військовими з протитанкового керованого комплексу взводного опорного пункту в околиці м. Щастя Луганської області її чоловік майор ОСОБА_2 загинув. Указом Президента України від 04.06.2015 року № 311/2015 ОСОБА_2 нагороджений орденом Богдана Хмельницького 111 ступеня (посмертно) « за особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі». Внаслідок чого їй, ОСОБА_1 , видано посвідчення для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

Ураховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок військової агресії та воєнного конфлікту Російської Федерації проти України ( які засуджені як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою), її чоловік ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 в районі м. Щастя Станично - Луганського району Луганської області України, чим було порушене невід`ємне право на життя її чоловіка, передбачене статтею 27 Конституції України, статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Зазначає, що її звернення до суду із цією заявою має на меті визначення статусу ОСОБА_2 як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків , передбачених ст.ст. 2,4,13 цієї Конвенції та іншими нормами міжнародного права.

Посилаючись на те, що Російська Федерація визначена у цій справі як заінтересована особа, не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження, і підставою подання заяви про встановлення юридичного факту є тимчасова окупація Російської Федерації частини території України, заявник вважає, що правило, закріплене ч.1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо судового імунітету іноземної держави, не підлягає застосуванню. Крім того, посилаючись на практику суду касаційної інстанції, зазначає, що встановити причинно-наслідковий зв`язок між військовою агресією Російської Федерації та конкретними негативними наслідками в житті заявників можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту, ОСОБА_1 , просила задовольнити її заяву та розгляд справи провести за її відсутністю.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заперечень на заяву до суду не надійшло.

Міністерство соціальної політики України надало клопотання про розгляд справи за відсутності свого представника.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 01 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката П.Я. Ганчука про його участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.

Враховуючи вищенаведене та відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ) перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 05.08.2000 року, від якого має двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається з витягу із наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) від 30.10.2014 року за № 243 майора ОСОБА_2 , заступника начальника штабу частини, на підставі розпорядження ТВО начальника штабу Сухопутних військ Збройних Сил України від 24.10.2014 року № 116/7/2/12463 було направлено в службове відрядження до 2 батальйонної тактичної групи (сектора «А») на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань ( для участі в АТО) для проведення рекогносцировки з 30.10.2014 року.

Відповідно до витягу із наказу тво. командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) від 04.11.2014 року за № 246 на підставі розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2014 року та рапорту майора ОСОБА_2 від 04.11.2014 року майора ОСОБА_2 було направлено до складу 2 батальйонної тактичної групи (сектора «А») на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань ( для участі в АТО).

05.04.2015 року ОСОБА_2 в районі м. Щастя Станично - Луганського району загинув під час виконання обов`язків військової служби.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 07 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Борівського районного управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 07 квітня 2015 року складено відповідний актовий запис № 55. Місце смерті: Україна, Луганська область, Станично-Луганський район, село Щастя.

Відповідно до довідок № 4/1314 від 24 квітня 2015 року та за № 4/1471 від 29 квітня 2015 року , виданих за підписом тво. командира військової частини пп НОМЕР_3 , майор ОСОБА_2 перебував на військовій службі у військової частини пп НОМЕР_3 та приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з 06 вересня 2014 року до моменту загибелі в зоні АТО 05 квітня 2015 року. В період з 30.10.2014 по 05.04.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичній операції: с. Луганське Донецької області.

Згідно акту службового розслідування від 07.04.2015, проведеного на підставі наказу №682 від 05.04.2015 року тво. командира військової частини пп НОМЕР_3 , загибель майора ОСОБА_2 та інших солдат трапилась внаслідок ведення бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції, причиною їх загибелі є обстріл з протитанкової керованої ракети по особовому складу та техніці взводного опорного пункту № 9205.

Відповідно до витягу з наказу № 90 від 16.04.2015 командира військової частини пп НОМЕР_3 майора ОСОБА_2 , заступника начальника штабу частини, який загинув 5 квітня 2015 року в результаті руйнування тіла, вибухової травми, з 5 квітня 2015 року виключити зі списків особового складу частини та видів забезпечення. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Як вбачається з витягу з протоколу № 140 від 30 квітня 2015 року засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань. Поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців вибухова травма ( руйнування тіла ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та військових операцій), майора ОСОБА_2 , яка стала причиною його смерті, травма і причина смерті пов`язані із захистом Батьківщини.

Указом Президента України від 04.06.2015 року № 311/2015 ОСОБА_2 нагороджений орденом Богдана Хмельницького 111 ступеня (посмертно) « за особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі».

Внаслідок вищезазначених обставин ОСОБА_1 видано посвідчення серії г № 252888 від 30.04.2015 про право на пільги для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

Конституцією України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (частини перша, друга, третя статті 17).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до статті 4 вказаного Закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, за приписами статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15 квітня 2014 року, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У подальшому Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року N 129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VIII схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року N 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28 - 30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

У зв`язку із зазначим суд вважає, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, слід вважати загальновідомим і не потребує доказування відповідно до вимог ч.3 ст. 82 ЦПК України.
Матеріали справи свідчать про те, що майор ОСОБА_2 період з 30.10.2014 по 05.04.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичній операції, загинув ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Щастя, Луганська область, Станично-Луганський район, Україна.

Викладені вище обставини справи встановлюють причинний зв`язок між вибуховою травмою, яку отримав ОСОБА_2 під час проходження військової служби на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою, та збройною агресією Російської Федерації проти України.
У статті 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною ОСОБА_5 України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129).

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132).

Відповідно до статті 2 Конвенції «Про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях», яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що ця Конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил.

Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Як вказувала заявник, встановлення зазначеного юридичного факту їй необхідно для визначення статусу загиблого чоловіка ОСОБА_2 як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків , передбачених ст.ст. 2,4,13 цієї Конвенції та іншими нормами міжнародного права.

Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника як члена сімї загиблого ОСОБА_2 . При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.
Саме таких висновків щодо застосування вищезазначених норм права дійшов Верховний Суд у подібних правовідносинах у постановах від 21 березня 2018 року (№61-4150св18) та від 12 квітня 2018 року (№61-4411св18).
Оскільки встановлення юридичного факту загибелі особи при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що подана заява є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76 - 83, 141, 258-259, 264-265, 268, 294, 354 - 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення,- задовольнити.
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 05.04.2015 року в районі м. Щастя Станично-Луганського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Головуючий суддя: І.В. Карімов