Провадження № 2/325/357/2019
Справа № 325/1555/19
29 жовтня 2019 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Пантилус О.П., за участю секретаря Орманджи Ф.К., розглянувши в смт.Приазовське Запорізької області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати 13/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 09.01.1981 року, його особистою приватною власністю, з підстав, передбачених ст. 41 Конституції України, ст.57 Сімейного кодексу України.
Позов обґрунтований тим, що з 1971 року позивач перебував у шлюбі із ОСОБА_3 , вони проживали однією сім`єю та були пов`язані спільним побутом. З квітня 1979 року сім`я розпалася, шлюбні відносини були фактично припинені, відповідач переїхала з вище наведеного будинку в інше місце проживання, її місце проживання було знято з реєстрації, однак офіційно шлюб розірваний не був. Рішенням Приазовського районного народного суду Запорізької області від 24.12.1979 у справі №2-184-79 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ з колгоспного двору майна, яке перебувало у спільній власності, майно було розподілено та позивачу виділено 2/3 частини будинку, що в грошовому виразі становило 5184 рублів, грошові кошти за Ѕ частину майна на суму 1317 рублів, а всього до виплати 6501 рубель. Речі в натурі нею отримані на суму 980 рублів, а решту грошей в сумі 5521 рубель, а також судові витрати в сумі 355 рублів, а всього грошима 5876 рублів стягнуто з відповідача. Згідно матеріалів справи, рішення набрало законної сили 04.01.1980, на підставі якого 26.03.1980 виписано виконавчий лист і звернуто до виконання за місцем роботи ОСОБА_1 в колгоспі «Прогрес», а 1000 рублів ОСОБА_1 сплачено добровільно. У період з березня 1980 року по листопад 1982 року в колгоспі із ОСОБА_1 стягнуто 833,83 рублі, а із листопада 1982 року по березень 1993 року за іншим місцем роботи (пожежна служба району) стягнуто 4045,70 рублів. Тобто, загалом добровільно сплачена та стягнута із заробітної плати сума складає 5879,53 рублі, яка навіть на 3,53 рублі більша ніж стягнуто за рішенням суду. Оскільки у спірному будинку також проживали батьки ОСОБА_1 , у січні 1981 року вони поділили будинок на дві частки. А саме, позивач набув право особистої власності на 13/20 частки, а його батько набув право власності на 7/20 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Після смерті батька право власності на 7/20 частки будинку перейшло до позивача в порядку спадкування. Офіційно шлюб між сторонами було розірвано 21.01.1986, однак починаючи з квітня 1979 року шлюбні відносини між позивачем та ОСОБА_3 були фактично припинені, за частину житлового будинку він сплатив їй грошову компенсацію, вони не проживали спільно, а тому вказані 13/20 частки житлового будинку не можуть бути визнані спільною власністю їх подружжя. На сьогоднішній день ОСОБА_1 не може продати зазначений будинок без згоди на те відповідача. Постановою державного нотаріуса від 18.07.2019 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, та нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Надати згоду про укладення договору купівлі-продажу у добровільному порядку ОСОБА_3 відмовилась. Таким чином, позивач не має можливості в досудовому порядку вирішити спір.
11 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Його представник ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності від 09 липня 2019 року, не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її та позивача відсутністю, наполягала на задоволенні вимог, не заперечує проти заочного вирішення справи.
Згідно повідомлення відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, № 5017 від 03 вересня 2019 року, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
В судові засідання 26.09.2019 і 29.10.2019 відповідач не з`явилася, повістки з викликами, які надіслані за вище зазначеною адресою, повернуті до суду без вручення з довідками підприємства Укрпошти «за закінченням терміну зберігання». На зворотному боці поштового конверту наявна відмітка про відсутність адресата вдома 13.09.2019 і 02.10.2019.
Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою, згідно ч.9 ст.130 ЦПК України.
Так як судом вжиті всі передбачені законом можливості виклику відповідача до суду в межах встановленого процесуального строку для розгляду справи, враховуючи наявність повідомлення адресата про необхідність отримання рекомендованого листа та відмова його від отримання, суд враховуючи завдання цивільного судочинства щодо своєчасного розгляду і вирішення справ (ч.1 ст.2 ЦПК), вважає відповідача належне повідомленим про розгляд справи.
Відзив чи заперечення відповідачем до суду не подано.
При наявності зазначених умов на підставі статей 280, 281 ЦПК України суд ухвалив про заочний розгляд справи.
Відповідно до ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Із позовної заяви та доданих документів судом встановлено, що з 1971 року позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_3 , проживали однією сім`єю та були пов`язані спільним побутом. З квітня 1979 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, вони проживали окремо один від одного, однак шлюб в установленому законодавством порядку не було розірвано.
24 грудня 1979 року Приазовським районним народним судом Запорізької області у справі №2-184-79 ухвалене рішення за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ з колгоспного двору. ОСОБА_3 було виділено 2/3 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в грошовому виразі склало 5184 рублі, грошові кошти за Ѕ частину майна на суму 1317 рублів, а всього до виплати 6501 рубль. Речі в натурі нею отримані на суму 980 рублів. Решту грошей в сумі 5521 рубль, а також судові витрати в сумі 355 рублі, а всього грошима 5876 рублів стягнуто з ОСОБА_1 . Рішення суду набуло законної сили 04.01.1980 року.
Вище наведене рішення позивачем виконано, а саме виплачено добровільно 5879,53 рублів на користь ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними документами, а саме:
- копією відповідного запису в матеріалах справи про надання судовиконавцю квитанції на суму 1000 (одна тисяча) рублів в рахунок погашення заборгованості за розподілом майна;
- архівною довідкою комунального архівного підприємства «Трудовий архів Приазов`я» Приазовської районної ради Запорізької області, згідно якої за даними, які містяться в особових рахунках за 1980-1982 роки колгоспу «Прогрес» на ОСОБА_1 , сума відрахувань проводилась у розмірі 25 відсотків на аліменти та 20 відсотків на майно. За цей період сума відрахувань склала 833,83 рублів;
- довідками Головного управління ДСНС України в Запорізькій області №№423, 424 від 13.06.2019, згідно особових рахунків, сума відрахувань по виконавчому листу Нарсуда Приазовського району №139 від 07.02.1983 із заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 20 % з листопада 1982 року по березень 1993 року склала 4045,70 рублів .
Позивач ОСОБА_1 з 25 січня 1996 року по теперішній час зареєстрований за адресою спірного будинку - АДРЕСА_1 (довідка про реєстрацію місця проживання Приазовської селищної ради Приазовського району № 299/05-19 від 30 травня 2019 року).
Відповідно до копії домової книги, відповідач по справі - ОСОБА_3 19 липня 1979 року знята з реєстрації за вище наведеною адресою.
Позивач ОСОБА_1 є власником на 13/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 09.01.1981, зареєстрованому в установленому законом порядку 17 лютого 1981 року.
21 січня 1986 року шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 21.01.1986 року).
Після смерті батька позивача, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Нерухомість-П» Приазовської районної ради №25578247 від 16.03.2010, власником 7/20 частки зазначеного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 272 від 22.02.2010 року, є ОСОБА_1 .
Таким чином, право власності на весь спірний будинок зареєстроване за ОСОБА_1
Встановлено, що позивач вирішив реалізувати своє право як власника, продати житловий будинок. Для оформлення угоди звернувся до нотаріальної контори. Однак, нотаріусом відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки 13/20 частки житлового будинку була набута позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , та відсутня її письмова згода на відчуження будинку.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Про інші обставини суду не повідомлено та з наданих документів не встановлено.
Згідно ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.3 ст.5 ЦК).
Відтак, суд при вирішенні питання щодо власності на спірний будинок, який придбаний та поділений до набрання чинності Сімейним кодексом (СК) України (з 01.01.2004 року), керується Конституцією України, нормами Кодексу про шлюб та сім`ю (КпШС), Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963, в редакції який діяв на момент виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, його поділу та діючим ЦК України і іншим законодавством у випадках, передбачених ч.1 ст.9 ЦК України.
Згідно ст.. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Згідно ст.. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Відповідно до ст.. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Саме вказаними нормами КпШС керувався Приазовський районний народний суд Запорізької області при вирішенні позову ОСОБА_3 , виділивши їй 2/3 частки спірного будинку в грошовому вираженні та стягнувши із ОСОБА_1 на відшкодування цієї частки 5184 рублі, які як встановлено із досліджених доказів повністю сплачені.
Згідно ст.. 120 ЦК УРСР від 18.07.1963, що діяв на час виникнення правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
За статтею 123 цього Кодексу частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема, при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Статтею 115 ЦК УРСР кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.
Таким чином, на підставі встановлених обставин та наведених норм закону, право спільної сумісної власності подружжя на будинок колгоспного двору припинено, у зв`язку із поділом житлового будинку та стягненням із ОСОБА_1 вартості виділеної частки ОСОБА_3 .
Згідно ст.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України).
Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Частина 6 статті 57 СК України передбачає, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1ст.321 ЦК України).
Відповідно до ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Із матеріалів справи встановлено, що на час набуття (09 січня 1981 року) ОСОБА_1 у власність 13/20 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , сторони проживали окремо один від одного з квітня 1979 року, шлюбні відносини між ними були припинені, 24.12.1979 року рішенням суду спільне майно між ними поділено, та позивач виплатив відповідачу грошову суму за частку в будинку визначену судом у повному обсязі, що підтверджується наведеними вище документами.
Одним із завдань цивільного судочинства, відповідно до ст.2 ЦПК України є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту невизнаних прав фізичних осіб.
Таким чином, наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову з метою захисту права особистої приватної власності позивача на житловий будинок.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 247, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 , представник позивача: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.
Визнати 13/20 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 09.01.1981 року, особистою приватною власністю ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Приазовське Приазовського району Запорізької області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Приазовський районний суд Запорізької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана на рішення суду протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складений 04 листопада 2019 року.

Суддя О.П. Пантилус