Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 753/15274/16-ц

провадження № 61-1421св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач)

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом), відповідач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (за первісним позовом), позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року у складі судді Леонтюк Л. К. та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Кашперської Т. Ц., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та відібрання дитини.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 27 листопада 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач ОСОБА_1 зазначала, що подружнє життя з відповідачем не склалося, з весни 2016 року вони проживають окремо один від одного, малолітній син залишився проживати разом з нею у квартирі АДРЕСА_1 1/3 частини якої належить їй на праві власності. Вказувала, що дитина зареєстрована за цією адресою, де створені належні умови для її виховання та проживання, дитина перебуває на обліку у медичному закладі за місцем реєстрації, відвідує дитячий дошкільний заклад та має друзів, а вона працевлаштована, має стабільний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно.

Також позивач зазначала, що 07 липня 2016 року під час перебування дитини у її батьків, відповідач без її згоди примусово забрав дитину та утримує її за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_2 . З цього приводу позивач зверталась до правоохоронних органів із заявами про вчинення відповідачем злочинів. При цьому вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути їй дитину, проте відповідач ОСОБА_2 дитину їй не повертає та чинить їй перешкоди у побаченні та спілкуванні з сином.

Враховуючи вік дитини, прихильність його до матері, відомості про особу відповідача, який є соціально небезпечним, протиправно викрав дитину у неї та позбавляє дитину і матір можливості спілкуватися, позивач вважала, що для якнайкращого забезпечення інтересів малолітнього сина він повинен проживати разом з нею.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітньої дитини з нею за адресою: АДРЕСА_3 , а також відібрати дитину у ОСОБА_2 та повернути їй.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини.

Зустрічний позов ОСОБА_2 мотивований тим, що він з ОСОБА_1 не проживає з 2015 року, з того часу вона вихованням сина не займається, коштів на утримання дитини не надає. Вказував, що їх малолітній син проживає разом з ним, отримує все необхідне, що підтверджується висновками Служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначав, що він має нормований робочий день, стабільний дохід, постійно слідкує за станом здоров`я дитини та його розвитком, має з сином психологічний контакт та прив`язаність один до одного. Натомість відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не має постійної роботи та заробітку, до членів своєї сім`ї ставиться з грубістю, схильна до образ їх сина, а тому вважав, що вона може своєю поведінкою зашкодити розвитку дитини. Зазначав, що він не має наміру перешкоджати матері у здійсненні її прав та обов`язків щодо їх спільної дитини.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відібрання дитини залишено без розгляду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Києво- Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Києво- Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що твердження кожного з батьків про те, що інший з них не зможе належно виховувати та утримувати дитину, взаємні обвинувачення батьків у тому, що дитині не приділяється належної уваги є не чим іншим, як взаємним почуттям образи та розчарування.

Під час розгляду справи батько дитини не довів суду належними доказами, що лише він один займався вихованням та утриманням сина.

Спір між батьками щодо місця проживання дитини обумовлений, перш за все, їх особистими неприязними відносинами, які загострились протягом останнього часу в результаті розпаду їх шлюбу, руйнування надій та сподівань на щасливе сімейне життя, не виправдання взаємних очікувань.

На час розгляду справи особистісний конфлікт між батьками дитини ще не вирішений, обидва перебувають у стадії психологічного відторгнення один одного, не дослуховуються до думки один одного, не чують доводів і не бажають йти на компроміс.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог та відмову у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з якнайкращих інтересів дитини, визначивши місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Корзан Н. О. залишено без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібрані докази і надав їм належну правову оцінку.

Установивши, що розлука дитини з матір`ю призводить до глибокого травматичного досвіду та страждань дитини, яких вона зазнала внаслідок непередбачуваності власного життя і бажання змінити його на краще, а також відсутність виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю, погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, а не з батьком, виходячи саме з якнайкращих інтересів дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2019 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах повністю та задовольнити його позовні вимоги шляхом визначення місця проживання дитини з батьком.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи, зокрема, суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення взяв до уваги висновок Служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини від 16 березня 2017 року, залишивши поза увагою, що цей висновок є неповним та складений в порушення пункту 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року (далі - Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини). Цей висновок складений без участі батька дитини та самої дитини.

Також заявник у касаційній скарзі наголошує на тому, що судом першої інстанції було відмовлено відповідачеві та його представнику в задоволенні клопотання про проведення психологічної експертизи дитини, за результатами якого повинно було бути досліджено психологічний стан дитини та її прихильність до одного з батьків.

Крім того заявник у касаційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції в рішенні не тільки не висвітлено доказів у вигляді пояснень свідків, що тривали не одну годину, і повністю підтверджували доводи відповідача за первісним позовом, а й навпаки піддав їх критиці, не надаючи їм оцінки. При цьому судом першої інстанції не було заслухано думки самої дитини.

У касаційній скарзі заявник звертає увагу суду також на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, яка є відступленням від висновків Верховного Суду України у подібних справах.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву, зупинене виконання судових рішень.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У березні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 засобом поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

24 липня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновків про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 27 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З січня 2014 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, дитина залишилась проживати разом з позивачем ОСОБА_1 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/3 частині), а відповідач ОСОБА_2 переїхав проживати до будинку АДРЕСА_2 , який належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині).

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-соціальної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» від 18 липня 2016 року ОСОБА_4 перебуває на обліку в установі з 25 січня 2012 року.

З 04 грудня 2014 року дитина відвідувала дошкільний навчальний заклад № 256, що підтверджується довідкою від 02 серпня 2016 року, виданою завідувачем Дошкільного навчального закладу № 256.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Судами також встановлено, що 07 липня 2016 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 без згоди позивача за первісним позовом ОСОБА_1 забрав малолітнього сина до себе за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 .

Зі змісту акта обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 23 вересня 2016 року, складеного завідувачем сектору опіки, піклування та усиновлення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області вбачається, що будинок по АДРЕСА_2 , у якому на час обстеження мешкає батько з дитиною, просторий, має площу 140 кв.м, зроблений ремонт, для дитини є окреме ліжко для сну, куточок для навчання та відпочинку. В будинку є всі необхідні речі для дитини. Санітарний стан приміщення задовільний, досить охайний.

06 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області при примусовому виконанні виконавчого листа №753/20054/16, виданого Дарницьким районним судом міста Києва 18 січня 2017 року складено акт, згідно з яким малолітню дитину ОСОБА_4 передано матері ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 07 липня 2016 року по 06 квітня 2017 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 чинив перешкоди позивачеві за первісним позовом ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та прийнятті участі у його вихованні.

Також судом першої інстанції встановлено, що після передачі дитини позивачеві за первісним позовом ОСОБА_1 , відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 чинив їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_4 , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення до житлового приміщення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 та її малолітньому сину ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_4 . ОСОБА_7 та її малолітнього сина ОСОБА_4 у вказану квартиру.

За договором оренди житлового приміщення від 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 винаймала квартиру АДРЕСА_5 . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 01 лютого 2018 року, складеного за наслідками проведення обстеження головним спеціалістом Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації ця квартира зі всіма зручностями для дитини у гарному стані, матір з дитиною проводить вільний час активно, дитина займається з приватним педагогом.

Відповідно до відомостей, які містяться в матеріалах справи, 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 вдруге забрав дитину у позивача за первісним позовом ОСОБА_1 без її згоди, не надає їй можливості бачити дитину та спілкуватись з нею, що не заперечується сторонами у справі та підтверджується поясненнями свідків, повідомленнями про початок досудового розслідування Конотопського відділу поліції Головного управління національної поліції в Сумській області від 13 червня 2018 року, витягом з ЄРДР від 09 червня 2018 року, заявами ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_8 за фактом викрадення ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_4 із застосуванням сили та газового балончику, а також незаконного проникнення до житла.

Згідно з висновком Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 16 березня 2017 року, визнано за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

У відповідності до статті 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них.

Частиною другою статті 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі статті 141 СК України.

Відповідно до змісту статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. І тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності чи систематичності побачень, можливості спільного відпочинку.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з частинами 5, 6 статті 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, якими оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановив наявність однакових належних матеріально-побутових умов у матері й у батька для проживання дитини, їх характеристик, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, серед іншого зауважив, що визначення місця проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю відповідає якнайкращим інтересам дитини з огляду на її вік, потребу у материнській турботі, догляді, повноцінному вихованні та розвитку.

Пунктом 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини передбачено, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради з урахуванням висновку служби у справах дітей.

Необґрунтованими є доводи заявника ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення взяв до уваги висновок Служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини від 16 березня 2017 року, залишивши поза увагою, що цей висновок є неповним та складений в порушення пункту 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, оскільки висновок складений без участі батька дитини та самої дитини.

Цим обставинам надана належна оцінка, зокрема, апеляційний суд, перевіряючи такі доводи заявника, зауважив, що вказаний висновок є чинним та у встановленому законом порядку відповідачем ОСОБА_2 не оскаржений, тоді як, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Були предметом перевірки як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді аргументи заявника, викладені у касаційній скарзі про те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , як мати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не займалась його вихованням, а залишала його на виховання своїм батькам, які проживають у місті Конотопі Сумської області, натомість лише він, як батько, опікувався сином. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про загрозу інтересам дитини зі сторони матері, ухилення її від виховання дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що для правильного вирішення справи необхідно визначити психологічний стан дитини та її прихильність до одного з батьків шляхом призначення відповідної судової експертизи, не заслуговують на увагу, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій було обґрунтовано відмовлено позивачеві за зустрічним позовом та його представникові у призначенні судової психологічної експертизи у зв`язку з недоцільністю її проведення через наявні у справі докази.

Крім того заявник у касаційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції в рішенні не тільки не висвітлено доказів у вигляді пояснень свідків, що тривали не одну годину, і повністю підтверджували доводи відповідача за первісним позовом, а й навпаки піддав їх критиці, не надаючи їм оцінки. При цьому судом першої інстанції не було заслухано думки самої дитини.

Верховний Суд такі доводи заявника відхиляє, оскільки під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач на такому допиті малолітньої дитини не наполягав, а суд ухвалив рішення за наявними матеріалами справи та наданими сторонами доказами.

У касаційній скарзі заявник звертає увагу суду також на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, яка є відступленням від висновків Верховного Суду України у подібних справах.

Перевіряючи ці доводи касаційної скарги, варто зауважити, що Верховний Суд при вирішенні цього спору не може врахувати правовий висновок, викладений у постанові, на яку посилається заявник, адже у тій справі фактичні обставини, встановлені судами суттєво відрізняються від цієї справи, яка переглядається судом касаційної інстанції. Зокрема, зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року, серед іншого вбачається, що при вирішенні питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком було враховано думку самої дитини, яка на час розгляду справи досягла 10-річного віку, через погіршення відносин з матір`ю, пов`язаних, в тому числі, з її переїздом до іншого міста, не бажав змінювати місце проживання та школи, втрачати зв`язок з друзями тощо.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Дійшовши висновку про задоволення первісних позовних вимог та відмову у зустрічному позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із засад диспозитивності цивільного судочинства, змагальності сторін, з урахуванням встановлених обставин справи, вимог закону та наданих сторонами доказів, а також того, що судом не встановлено виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матір`ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційноїінстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов