Постанова

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 522/5580/14-ц

провадження № 61-25921св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2016 року у складі судді Ільченко Н. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0979 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на якій, з дотриманням вимог чинного законодавства, він збудував двоповерховий житловий будинок та отримав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суміжній земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 здійснюють будівництво двоповерхового житлового будинку з цокольним та технічним поверхами.

Звертав увагу на те, що 31 травня 2013 року, внаслідок неналежного укріплення будівельних лісів та близького розташування належної відповідачам будівлі, будівельні матеріали, а саме: риштовки, балки, а також самі дерев`яні конструкції, були знесені вітром на належний йому будинок, що завдало йому майнової та моральної шкоди.

Позивач також зазначив, що в результаті падіння будівельних лісів в ніч

з 31 травня на 01 червня 2013 року, було пошкоджено газову трубу та газовий лічильник.

Посилаючись на наведене та на те, що відповідачі добровільно компенсувати йому збитки відмовляються, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь майнову шкоду в розмірі

246 545,53 грн та 50 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що пошкодження його будинку сталося саме з вини відповідачів.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є законними та обґрунтованими, оскільки пошкодження належного позивачу будинку АДРЕСА_1 відбулось внаслідок непереборної сили, якою являються дії урагану з силою вітру 26-31 м/с, шквального дощу, які виникли в ніч з 31 травня на 01 червня 2013 року у м. Одесі, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи

від 04 січня 2016 року, призначеної у справі ухвалою суду першої інстанції за клопотанням відповідача ОСОБА_2 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інтонацій, як на підставу відмови у задоволенні його позовних вимог, посилались на висновок будівельно-технічної експертизи від 04 січня 2016 року, не звернувши уваги на те, що експерт Томішинець Л. В , якою складено висновок, не проводила візуальне обстеження пошкодженого будинку, а використовувала ретроспективний метод дослідження матеріалів справи. Таким чином, вважає, що висновок експерта, складений без реального огляду пошкоджень, не може бути належним доказом у справі. Також вказує на, що суди безпідставно не надали оцінку висновку будівельно-технічної експертизи від 23 вересня 2013 року.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції порушено норми статті 59 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) щодо допустимості доказів. Так, для проведення експертизи, 03 серпня 2015 року до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз

(далі - ОНДІСЕ) було направлено матеріали справи у двох томах. Разом з тим,

16 вересня 2015 року відповідачем ОСОБА_2 на адресу суду першої інстанції було направлено клопотання про приєднання до матеріалів справи копії висновку експерта Анісімова К. І. від 03 серпня 2015 року «Про принципову схему обвалення будівельних лісів від 31 травня 2013 року за адресою:

АДРЕСА_2 », який було використано експертом Томішинець Л. В. під час проведення експертизи, за результатами якої було складено зазначений вище висновок

від 04 січня 2016 року. Тобто, судами першої та апеляційної інстанції в основу оскаржуваних судових рішень покладено висновок судової будівельно-технічної експертизи, який складений на підставі доказів, які приєднанні до матеріалів справи з порушенням вимого процесуального законодавства.

Також заявник вказує на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції та під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, він та його представник звертались із клопотаннями про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи, проте їх було безпідставно відхилено судами.

Безпідставним також вважає висновки апеляційного суду про те, що позивачем не надано доказів та підтвердження доводів щодо пошкодження газової труби та газового лічильника в результаті падіння будівельних лісів, оскільки ним було надано суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт існування зазначених вище пошкоджень належного йому майна, та те, що такі пошкодження мали місце з вини відповідачів.

Крім того, заявник зазначає про упередженість колегії суддів апеляційного суду під час розгляду справи, оскільки суддя Сегеда С. М., який буд доповідачем у справі, неодноразово розглядав справи за його позовом та позовом його дружини, за результати розгляду яких, ухвалював рішення про відмову у задоволенні позову.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу

ОСОБА_1 , у якому зазначає про необґрунтованість касаційної скарги та безпідставність її доводів, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій на підставі повного та всебічного вивчення матеріалів справи зроблено обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Вказує на те, позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідачів, оскільки докази, які містяться в матеріалах справи, та яким судами надана належна правова оцінка, свідчать про те, що будинок АДРЕСА_1 зазнав пошкоджень в результаті стихійного явища. При цьому позивачем не надано доказів, що зазначений вище будинок належить йому на праві власності чи на праві користування.

Висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 23 вересня

2013 року, на який як на доказ факту заподіяння шкоди та її розміру посилається позивач, був обґрунтовано не взятий судами до уваги, оскілки зазначений висновок не може бути прийнятий за основу для визначення суми збитку, адже саме дослідження викликає сумнів через орієнтовані вартості ремонтних робіт, які значно завищенні на відміну від ринкової вартості.

Доводи касаційної скарги заявника щодо втручання у систему автоматизованого розподілу справ та упередженості колегії суддів апеляційного суду спростовуються звукозаписом судового засідання, в якому позивач та його представник не заявляли відвід будь-якому судді, який входив до складу колегії.

20 червня 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду клопотання про участь у судовому засіданні.

09 жовтня 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду заяву про відмову від позову, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити провадження у справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня

2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування земельної ділянки

від 21 жовтня 2010 року позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0979 га за адресою: АДРЕСА_1 . На зазначеній земельній ділянці ОСОБА_1 здійснив будівництво двоповерхового житлового будинку, право власності на який у встановленому законом порядку не зареєстровано.

На суміжній земельній ділянці, розташованій за адресою:

АДРЕСА_2 , відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі декларації про початок будівельних робіт, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеської області від 02 грудня 2011 року, здійснюють будівництво двоповерхового житлового будинку з цокольним та технічним поверхами відповідно до затвердженого та узгодженого у встановленому законом порядку проекту.

Звертаючись до суду з указаним вище позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що 31 травня 2013 року, внаслідок неналежного укріплення будівельних лісів та близького розташування належної відповідачам будівлі, будівельні матеріали, а саме: риштовки, балки, а також самі дерев`яні конструкції, були знесені вітром на належний йому будинок.

Відповідно до довідки Гідрометеорологічного центру Чорного та Азовського морів від 03 червня 2013 року, з 31 травня на 01 червня 2013 року в м. Одесі спостерігались складні погодні умови; увечері через територію Одеської області проходив холодний атмосферний фронт; в зоні фронту в м. Одесі спостерігалась активна грозова діяльність, дощ, кількість опадів 12 мм, шквалисте посилення вітру в період з 22 год. 07 хв. до 22 год. 28 хв. 21-31 м/с - стихійне гідрометеорологічне явище.

Тобто, у вищевказаний час була велика швидкість вітру, сильний дощ та гроза зі шквалом. Вітер такої сили відноситься за метрологічною класифікацією до штормового, буревію чи урагану, а кількість опадів вважається стихійним явищем.

Нормативно-правове обґрунтування

У відповідності до частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини третьої статті 10 та статті 60 ЦПК України 2004 року кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що обвалення будівельних лісів сталося внаслідок шквального вітру, при цьому коефіцієнт надійності конструкції лісів був прийнятий, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для покладання відповідальності за пошкодження житлового будинку позивача на відповідачів та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

Відсутність підстав для покладання на відповідачів обов`язку щодо відшкодування позивачу майнової шкоди, завданої падінням лісів, також підтверджується, висновком експерта Приватного підприємства «Ретроград» Анісімова К. І. про причини обрушення будівельних лісів у будинку відповідачів, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в ніч з 31 травня 2013 року на 01 червня 2013 року, яким встановлено, що конструкція будівельних лісів була зібрана у відповідності до діючих норм. Виконана конструкція лісів відповідає умовам міцності, стійкості та надійності з прийнятим строком експлуатації 5 років. Кількість кріплень лісів до вертикальної стінки відповідає вимогам будівельних норм. Обвалення будівельних лісів сталося внаслідок шквального вітру, тобто нерозрахункового вітрового навантаження. При цьому коефіцієнт надійності по стійкості конструкції лісів був прийнятий 1,4 у відповідності з вимогами норм, але значення реального навантаження перевищило розрахункове навантаження

в 2,4 рази.

Зазначене вище спростовує доводи касаційної скарги про те, що пошкодження зведеного ним житлового будинку, сталося внаслідок неналежного укріплення будівельних лісів, які знаходились на належній відповідачам земельній ділянці.

Доводи касаційної скарги про те, що судами безпідставно зазначено про відсутність доказів пошкодження газової труби та газового лічильника внаслідок падіння будівельних лісів спростовуються висновком судової будівельно-технічної експертизи від 04 січня 2016 року, відповідно до якого причиною пошкоджень газової труби, газового лічильника, чотирьохскатної покрівлі двоповерхового будинку і покрівлі гаражу домоволодіння АДРЕСА_1 являються дії урагану з силою вітру 26-31м/с, який виник в ніч з 31 травня

2013 року на 01 червня 2013 року.

Пошкодження майна на земельній ділянці, розташованій за адресою:

АДРЕСА_1 , які виникли саме від падіння дерев`яних лісів та фанери зі сторони житлового будинку АДРЕСА_2 виражені у наступному: зіткнення з карнизом південно-західного кута даху будинку АДРЕСА_1, що виражено в зміщенні одного черепичного листа; деформація системи водостоку в одному місці.

Інші наявні докази пошкодження будівель домоволодіння

АДРЕСА_1 від часткового опирання будівельних лісів зі сторони північно-східної стіни будинку АДРЕСА_2, в матеріалах справи відсутні.

Твердження заявника про те, що зазначений висновком судової будівельно-технічної експертизи від 04 січня 2016 року не є належним доказом у справі є безпідставним, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій. Порушень судами норм процесуального права під час надання оцінки зазначеному вище висновку судової будівельно-технічної експертизи Верховним Судом не встановлено.

Не встановлено також підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, на які посилався заявник у касаційній скарзі щодо упередженості суддів, оскільки відповідно до вимог процесуального законодавства у суддів, які входили до колегії суддів не було підстав для самовідводу, а доказів того, що позивач був позбавлений вчасно реалізувати гарантовані законом права на захист своїх інтересів у суді та заявити відвід складу суду, матеріали справи не містять.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Що стосується клопотання позивача про участь у судовому засіданні, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки суд касаційної інстанції не встановив необхідності надання пояснень сторонами у справі на стадії касаційного перегляду судових рішень, то підстави для розгляду справи за участю сторін судом касаційної інстанції відсутні, а тому у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , поданого його представником

ОСОБА_6 , про розгляд справи за його участю необхідно відмовити.

Щодо заяви ОСОБА_1 про відмову від позову, колегія суддів дійшла такого висновку.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає у тому числі можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Статтею 408 ЦПК України визначено, що незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій.

У заяві, подану представником позивача до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить прийняти його відмову від позову до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконними дії та нормативно-правові акти та їх скасування, проте позов, за результатами розгляду якого були ухвалені оскаржувані судові рішення, було пред`явлено до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

У зв`язку з чим, Верховний Суд направляв ОСОБА_1 листи на адресу, яка містяться в матеріалах справи та касаційному проваджені, та просив заявника підтвердити, чи дійсно він має намір відмовитися від позову відповідно до статті 408 ЦПК України, надавши на підтвердження відмови від позову заяву, яка буде свідчити про дійсність намірів позивача на відмову від позову та його обізнаності щодо наслідків такої відмови.

Проте, вказані листи повернулися до суду касаційної інстанції за закінченням терміну зберігання, тобто свої наміри щодо відмови від позову ОСОБА_1 не підтвердив у зв`язку з чим заява про відмову від позову не може розглядатися судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відмову від позову.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик