Дата документу 27.11.2019 Справа № 336/2555/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/2555/19 Головуючий у 1 інстанції Жупанова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/3358/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом до ПАТ«Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що 16 серпня 2017 року, близько 13 год. 10 хвилин, в районі 312 км автодороги Кропивницький - Кривий Ріг - Запоріжжя трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу марки "Renault Kangoo", д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 загинула.

Причиною дорожньо-транспортної пригоди стало те, що водій автомобіля "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 не впевнившись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок руху вліво, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки " Renault Kangoo ", д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку.

Своїми діями водій ОСОБА_3 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 - "перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху".

В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу № АК/1687663 в Публічному акціонерному товаристві "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА", ОСОБА_1 , яка є донькою загиблої ОСОБА_5 звернулась до ПАТ "НАСК "ОРАНТА" з заявою про відшкодування моральної шкодив розмірі 19 200,00 грн., що становить 1/2 загального розміру такого відшкодування.

Заяву про виплату страхового ПАТ "НАСК "ОРАНТА" отримано 27.12.2017р. Однак, по день звернення до суду з позовом страхова виплата здійснена не була.

Як вказує позивач нею заявляються вимоги про стягнення 1/2 частини загального розміру страхового відшкодування у розмірі 19200 грн. у зв`язку з тим, що у загиблої ОСОБА_5 , крім доньки ОСОБА_1 є і син ОСОБА_6 , який в свою чергу теж має право на частину такого відшкодування.

В позові також зазначено, що своїм листом № 09-02-09/6817 від 29.12.2017р. ПАТ "НАСК "ОРАНТА" безпідставно вимагало від потерпілої особи надання копії Постанови суду щодо притягнення до відповідальності винного в ДТП водія, оскільки Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язку надання такої постанови потерпілою особою не передбачено.

Як вважає позивач, страховик, у відповідності до п. 34.1 ст. 34 Закону зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Посилаючись на норми ч.2 ст. 1188 ЦК України позивач вказує, що загиблою в дорожньо-транспортній пригоді є третя особа - пасажир "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 , отже, відповідно наведеної норми, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 настає незалежно від його вини. Таким чином, відсутність постанови суду про притягнення до відповідальності винного в ДТП водія жодним чином не звільняє ПАТ "НАСК "ОРАНТА" від обов`язку по виплаті потерпілій особі страхового відшкодування.

Позивач також посилаючись на норми статей 543, 1190 ЦК України, вказав, що скориставшись своїм правом вибору боржника, пред`явив свої вимоги саме до Відповідача, так як саме Відповідач застрахував цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 з винних дій якого й було завдано шкоду.

Посилаючись на порушення відповідачем норм ЦК України та Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", щодо строків виплати страхового відшкодування так і його розміру, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю її матері в розмірі 19200 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 4500 грн.

У червні 2019 року ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги, в яких зазначила, що 24.05.2019 року відповідач визнав подію страховим випадком та здійснив часткову виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 9 600 грн. У зв`язку з цим ОСОБА_1 відповідно до уточнених позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь недоплачене страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю її матері в розмірі 9600 грн. та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 4500 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що відсутність рішення, яке набрало законної сили у кримінальному провадженні не перешкоджало здійсненню страхової виплати відповідачем, оскільки відповідач був зобов`язаний та мав можливість самостійно ознайомитися як з повним текстом ухвали суду у справі так і встановити дату її вступу в законну силу, навіть не роблячи письмового запиту до суду, а переглянувши цю інформацію в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Крім того, помилковим є обґрунтування судом першої інстанції повної виплати відповідачем страхового відшкодування, яке мотивується тим, що страховик і страхувальник не несуть солідарну відповідальність у деліктних правовідносинах, які виникли внаслідок ДТП.

ПАТ «Національна страхова компанія «Оранта» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить визнати подання позову передчасним та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 16 серпня 2017 року, близько 13 год. 10 хвилин, в районі 312 км автодороги Кропивницький - Кривий Ріг - Запоріжжя трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу марки "Renault Kangoo", д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .

Причиною ДТП стало те, що водій автомобіля "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 не впевнившись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок руху вліво, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки " Renault Kangoo ", д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку. Своїми діями водій ОСОБА_3 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 - "перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху".

В результаті даної ДТП пасажир транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 загинула.

16 серпня 2017 року за наслідками ДТП порушено кримінальне провадження, яке кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України та відомості про нього внесено до ЄРДР за № 0001223

30 вересня 2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено, складено обвинувальний акт та направлено його для розгляду до Запорізького районного суду Запорізької області.

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу № АК/1687663 в ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА".

27 грудня 2017 року донькою загиблої ОСОБА_5 подано до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» заяву про страхове відшкодування моральної шкодив розмірі 19 200,00 грн., що становить 1/2 загального розміру такого відшкодування.

ОСОБА_1 у страховій виплаті відмовлено не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , який є винуватцем ДТП помер.

З цих підстав ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області у справі № 317/3075/17 пр. 1-кп/317/25/2019 від 16.08.2017 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України - закрито у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

18 березня 2019 року потерпілим у цій ДТП ОСОБА_4 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» було надано рішення Запорізького районного суду Запорізької області про закриття кримінального провадження № 0001223, яке набрало законної сили 21.02.2019 року. (а.с. 67-68).

24 травня 2019 року на підставі страхового акту № ОЦВЗ-17-13626/1 від 23.05.2019 року ОСОБА_1 було виплачено страхове відшкодування у розмірі 9600 грн.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за приписами статей 11, 22, 23, 509, 599, 1166-1168 ЦК України, факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди.

Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а страховиком.

Положеннями статті 999 ЦК України визначено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Так, спірні правовідносини регулюються Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказаний Закон є спеціальним, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і має пріоритет перед іншими законодавчими актами України в регулюванні цих відносин.

Відповідно до ст. 2 вищевказаного Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснює страхові виплати на підставі та в порядку, визначеному Законом № 1961-IV, Цивільним кодексом України, враховуючи умови полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Порядок страхового відшкодування регулюється нормами статей 35, 36 вищевказаного Закону, відповідно до яких що страховій компанії для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування у випадку порушення кримінального провадження встановлено строк 90 днів з дати, коли йому стало відомо про набрання рішенням у цьому кримінальному провадженні законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що 16 серпня 2017 року внаслідок ДТП між сторонами виникли деліктні правовідносини.

16 серпня 2017 року порушено кримінальне провадження.

27 грудня 2017 року подано заяву про страхове відшкодування.

З огляду на те, що ДТП, яка сталася 16 серпня 2017 року розглядалась у кримінальному провадженні, суд першої інстанції вірно встановив, що перебіг строку 90 днів для прийняття Відповідачем рішення про здійснення страхового відшкодування згідно приписів п. 36.2 ст. 36 Закону №1961-IV припинився.

18 березня 2019 року потерпілим ДТП ОСОБА_4 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надано рішення Запорізького районного суду Запорізької області про закриття кримінального провадження № 0001223, яке набрало законної сили 21.02.2019 року.

Таким чином, саме з 18.03.2019 року почався перебіг строку 90 днів для прийняття Відповідачем рішення про виплату страхового відшкодування.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент звернення до суду з позовною заявою (23 квітня 2019 року) відповідачем не було порушено право позивача на отримання страхового відшкодування, оскільки з 18.03.2019 року до 23.04.2019 року пройшло менше, ніж 90 днів.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2019 року, в строки визначені Законом, страховиком позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі, 9600 грн.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що шкода була спричинена внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки тому вона, скориставшись правом передбаченим ст.. 541 ЦК України на вибір боржника, пред`явила свої вимоги саме до ПАТ «НАСК «Оранта», оскільки саме цією страховою компанією було застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу марки "ВАЗ 2101", д.н.з. НОМЕР_1 з винних дій якого й було завдано шкоду.

Вказані доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що зводяться до незгоди позивача з судовим рішення, оскільки спірні правовідносини регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.04р. № 1961-IV, на підставі якого ПАТ «НАСК «Оранта» здійснює страхові виплати.

Судом вірно встановлено, що правовідносини між ОСОБА_1 та особою, відповідальність якої була застрахована (водієм), регулюються ст. 1194 ЦК України, відповідно до якої, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» несе свою частину відповідальності у випадку ДТП, страхове відшкодування розраховується згідно вимог Закону № 1961-IV та виплачується в порядку, встановленому цим Законом. Особа, відповідальність якої була застрахована (водій), несе відповідальність згідно вимог ЦК України. Тобто, деліктні правовідносини між Позивачем і страхувальником (водієм), Позивачем і ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (страховиком) регулюються різними нормативно-правовими актами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що страховик і страхувальник не несуть солідарну відповідальність у деліктних правовідносинах, які виникли внаслідок ДТП.

Вказане узгоджується з висновком Великої Палата Верховного Суду у постанвоі від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15, відповідно до якого Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди.

Таким чином розрахування розміру страхового відшкодування з огляду на приписи нормативно-правових актів України є помилковим та таким, що суперечить п.36.3 ст.36 Закону №1961-IV відповідно до якого встановлено, що якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Встановлено, що Смерть ОСОБА_5 спричинена внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є дві особи - водії двох транспортних засобів.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що розмір страхового відшкодування моральної шкоди Позивачу згідно п. 27.3 ст. 27 Закону №1961-IV становить 9 600 грн.

Щодо доводів скаржника про те, що відповідач безпідставно зобов`язував її в наданні копії постанови суду щодо притягнення до відповідальності винного у ДТП водія, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами п 34.1. ст. 34 Закону №1961-IV страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання подій що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей. необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до п. 33-1.2. ст. 33-1 Закону №1961-IV передбачено, що на підставі письмового запиту страховика або МТСБУ відповідний підрозділ Національної поліції зобов`язаний надати йому довідку про дорожньо-транспортну пригоду, форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством внутрішніх справ України; заклад охорони здоров`я - довідку про тимчасову втрату працездатності (лікування), форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством охорони здоров`я України, відомості про діагноз, лікування та прогноз хвороби потерпілого, висновки судово-медичної експертизи, а також іншу інформацію, необхідну для вирішення питання щодо здійснення страхового відшкодування або регламентної виплати; медико-соціальна експертна комісія - документи, що підтверджують ступінь втрати професійної чи загальної працездатності потерпілого; суди та правоохоронні органи - копії наявних документів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди.

Положеннями п. 33-1.1 ст. 33-1 Закону №1961-IV визначено, що страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, зокрема: надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа.

З огляду на те, що рішення у кримінальному провадженні є процесуальним документом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки страховик не є учасником кримінального провадження, за приписами КПК України він не має права на отримання таких документів.

Водночас, згідно з п. 33-1.1 ст. 33-1 Закону №1961-IV страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, зокрема: надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач мав можливість дізнатися з ЄДРСР України про існування ухвали та встановити її дату вступу в закону силу, не заслуговують на увагу, оскільки доступ до ЄДРСР є правом відповідача, а не його обов`язком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , як особа зацікавлена у отриманні страхової виплати та відповідно до п. 33-1.1 ст. 33-1 Закону №1961-IV, як особа, що зобов`язана сприяти страховику, жодних документів по кримінальному провадженню до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» суду не надала.

З огляду на те, що страхова виплата ОСОБА_8 була сплачена відповідачем ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у передбачений законом строк у повному розмірі 9 600 грн. суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необґрунтованості заявлених вимог.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: