Провадження № 2/201/100/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради, Дніпровської міської ради (третя особа - Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання недійсним розпорядження органу приватизації,

В С Т А Н О В И В:

30.10.2017р. представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 (діє на підставі договору від 17.11.2015р. - а.с. № 18) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, виконавчого комітету Соборної у м. Дніпрі ради, Дніпровської міської ради про визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.№ 5 - 8).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.11.2017р. позовну заяву залишено без руху і надано позивачеві строк для усунення її недоліків (а.с. № 20).

З метою усунення недоліків 12.12.2017р. представник позивача надав уточнену позовну заяву (а.с. № 23 - 25).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.12.2017р. відкрито провадження по справі і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 26).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.04.2018р. за заявою представника позивача забезпечено позов шляхом накладення заборони на вчинення дій, пов'язаних з відчуженням (переоформленням права власності та державної реєстрації) квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. № 51).

Ухвалою суду від 26.09.2018р. за клопотанням представника позивача витребувано докази - витребувано у Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради копію розпорядження орган приватизації № р-69ж-94 (1/69ж-94) від 10.01.1994р. про передачу квартири у приватну власність (а.с. № 83).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі ордера, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради від 23.11.1982р., він разом з сім'єю вселився до квартири, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ (пізніше назва міста - м. Дніпро), АДРЕСА_2, де до цього часу проживає і зареєстрований.

З 21.04.1987р. у квартирі також був зареєстрований його син - відповідач ОСОБА_2

Зазначив, що певний час він дійсно був зареєстрований за іншою адресою, але постійно проживав у спірній квартирі, вдруге був зареєстрований у спірній квартирі за 01.12.1998р., де проживає по теперішній час.

Після розірвання шлюбу у жовтні 2015р. з ОСОБА_4, він вирішив приватизувати квартиру. Звернувшись до відділу приватизації житлового фонду, дізнався, що квартира вже приватизована, хоча згоди на приватизацію він не давав. Після чого позивач звертався до різних органів із запитами про підстави приватизації і дізнався, що квартира приватизована на підставі розпорядження органу приватизації № р-69ж-94 (1/69ж-94) від 10.01.1994р.

З урахуванням того, що приватизація відбулася без згоди позивача, з порушенням права на приватизацію, посилаючись на норми ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29, 345 ЦК України, ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», просить визнати недійсним розпорядження органу приватизації № р-69ж-94 (1/69ж-94) від 10.01.1994р. про передачу квартири у приватну власність ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. 29.01.2019р. надав відзив на позовну заяву (а.с. № 111 - 113), в якому зазначив, що у спірній квартирі він один проживає з 21.04.1987р. Приватизував квартиру на законних підставах, оскільки ним були представлені всі необхідні для цього документи - довідка про склад сім'ї №2486 від 29.11.1993р., видана ЖЕУ № 37 Жовтневого району, заява №1537 від 29.11.1993р. про приватизацію, за наслідками розгляду яких було прийняте розпорядження керівника органу приватизації - виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1/69-94 від 10.01.1994р. про надання квартири у приватну власність. Жовтневим виконкомом ради народних депутатів м. Дніпропетровська 10.01.1994р. видане свідоцтво про право власності на житло на квартиру.

Відповідач також звертав увагу суду на те, що позивач не проживає у спірній квартирі, а останні 20 років проживає за адресою: АДРЕСА_3, яку він і зазначав у позовній заяві до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про визнання недійсним акту на право власності на земельну ділянку (справа № 175/4758/15-ц). Ця ж адреса вказана у матеріалах справи № 200/1237/16-ц, що розглядалася Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про поділ майна подружжя.

Про непроживання позивача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3, свідчить складений сусідами акт.

Отже протягом останніх 15 (п'ятнадцяті) років і по цей час позивач мешкає у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_4, Ѕ частина якої належить йому на праві власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016р. по справі №200/1237/16-ц про поділ майна.

Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позову.

Крім того, 29.01.2019р. відповідач звернувся із заявою про застосування строків позовної давності (а.с. № 124, 125), в якій вказав, що квартира була приватизована ним у 1994р., а позивач зареєструвався у ній у 1996 році без дозволу відповідача, шляхом шахрайських дій. Отже, ще у 1996р. позивачеві було достеменно відомо про те, що квартира приватизована, отже зареєструватися він міг лише за згодою власника.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_3 (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 17.11.2015р. та ордеру від 30.12.2018р. - а.с. № 18, 130) 20.02.2019р. надав суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги, проти застосування строків давності заперечував, оскільки позивач був введений відповідачем в оману. В цій заяві представник позивача також просив розглянути справу без його участі та участі позивача (а.с. № 129).

Відповідач ОСОБА_2 також 20.02.2019р. надав заяву, в якій просив у задоволенні позовних вимог відмовити, наполягав на застосуванні строків позовної давності. Також просив суд розглянути справу без його участі (а.с. № 131).

Представник відповідача - виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради - Клівцова В.С. (діє на підставі довіреності від 04.01.2018р. - а.с. № 33) або будь який інший представник, в підготовче засідання 26.09.2018р. та судове засідання 20.02.2019р., не з'явився. Про дату, місце та час розгляду справи, як в підготовчому засіданні, так і судовому, виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради повідомлявся належним чином (а.с. № 71, 98). Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без участі представника виконкому не надавав.

Представник відповідача - Дніпровської міської ради - Коробов І.О. (діє на підставі довіреності від 17.01.2018р. - а.с. № 57), або будь який інший представник, в підготовче засідання 26.09.2018р. та судове засідання 20.02.2019р., не з'явився. Про дату, місце та час розгляду справи, як в підготовчому засіданні, так і судовому, Дніпровська міська рада повідомлялась належним чином (а.с. № 70, 109). Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без участі представника ради не надавав.

Представник третьої особи - Відділу реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в підготовче засідання 26.09.2018р. та судове засідання 20.02.2019р. не з'явився. Про дату, місце та час розгляду справи, як в підготовчому засіданні, так і судовому, третя особа повідомлялась належним чином (а.с. № 72, 90). Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без участі представника відділу не надавав.

За таких обставин, на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами.

З урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позов, суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних засадах, оскільки відсутня сукупність умов для винесення по справі заочного рішення, передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України.

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п. 3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 26.09.2018р. (а.с. № 82).

Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено наступні обставини справи і відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 23.11.1982р. було видано ордер Серії А НОМЕР_1 на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, (пізніше назва міста - м. Дніпро), АДРЕСА_2. Ордер видано на одну особу (а.с. № 10).

Як вбачається з довідки абонентського відділу Жовтневого району від 29.12.2015р., позивач був зареєстрований у квартирі з 04.01.1983р., потім знятий з реєстрації 15.10.1987р. З 21.04.1987р. (за шість місяців до зняття з реєстрації позивача) у квартирі був зареєстрований його син - відповідач ОСОБА_2, який в подальшому знявся з реєстрації 04.12.1998р. (а.с. № 11).

А з 01.12.1998р. позивач знову зареєструвався за адресою спірної квартири, що підтверджується довідкою № 46214 від 29.12.2015р. і відміткою в його паспорті (а.с. № 9, 11).

Як зазначає позивач, після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 09.10.2015р. він вирішив приватизувати квартиру. Звернувшись до відділу приватизації житлового фонду, дізнався, що квартира вже приватизована його сином ОСОБА_2, хоча згоди на приватизацію він не давав. Більш того, позивач не був включений до списку учасників приватизації.

З наданої 24.01.2019р. по ухвалі суду від 26.09.2018р. Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради копії архівної справи приватизації спірної квартири (а.с. № 99 - 103) судом встановлено, що квартира була приватизована відповідачем ОСОБА_2, як уповноваженим власником квартири на підставі його заяви № 1537 від 29.11.1993р., до якої додана довідка № 2486 від 29.12.1993р. про склад сім'ї, у якій єдиним зареєстрованим квартиронаймачем був зазначений він (ОСОБА_2.). За результатами розгляду цих документів, органом приватизації - виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради видане розпорядження № р-69ж-94 (1/69ж-94) від 10.01.1994р. про передачу квартири у приватну власність ОСОБА_2

10.01.1994р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 видане Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 (а.с. № 114).

11.12.2017р. ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на квартиру, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. № 47).

Таким чином, у період з 15.10.1987р. по 01.12.1998р., коли позивач ОСОБА_1 був знятий з реєстрації, а відповідач - ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі, останній у 1994 році скористався правом на її приватизацію.

Позивач стверджує, що він постійно проживав у спірній квартирі, ніколи не проживав за іншою адресою, хоч і був зареєстрований.

Відповідно до п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992р. № 56, яке було чинним на момент спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Згідно з п.п. 18, 19, 20 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію.

Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5).

У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Відповідно до вимог абзацу 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992р. приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Згідно ч. 1 ст. 8 цього ж Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Частиною 4 ст. 8 Закону передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Частиною 3 ст. 8 Закону встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

За частиною 2 ст. 8 зазначеного Закону передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті в гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, будинку, кімнати в гуртожитку.

Згідно із ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у вказаній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Верховний Суд України у постанові від 30.01.2013р. №6-125цс12, аналізуючи зміст положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України та ст. 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК України право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім'ї.

Враховуючи зазначені норми, право особи на приватизацію пов'язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні.

Таким чином, у цій справі з'ясуванню підлягає питання про склад осіб, які постійно, як члени сім'ї наймача проживали у спірному приміщенні або за якими зберігалося право на проживання, термін та законність підстав їх реєстрації та фактичного проживання у квартирі.

Як встановлено, позивач двічі був зареєстрованим за адресою спірної квартири: з 04.01.1983р. по 15.10.1987р., потім з 01.12.1998р. При цьому, другий раз зареєструвався вже у приватизованій відповідачем квартирі. Стверджує, що він постійно з 1982р. (з моменту вселення на підставі ордеру) проживає у квартирі. Натомість, відповідачем ця обставина заперечується, на підтвердження чого він надав копію позовної заяви, де позивач зазначив інше місце проживання - АДРЕСА_5, копію рішення суду, яким вирішено спір про поділ квартири, акт складений сусідами, яким зафіксований факт не проживання позивача за адресою спірної квартири протягом останніх 15 років (а.с.№ 115 - 123).

Отже, відповідачем у справі не визнається, що позивач з 1982р. та по теперішній час проживає в спірній квартирі

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню лише ті обставини, які визнаються учасниками справи.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем довідки про склад сім'ї і про реєстрацію видані у 2015р. (а.с. № 11), а надана відповідачем довідка про склад сім'ї видана у 2018р. (а.с. № 126), тобто після другої реєстрації позивача у спірній приватизованій квартирі.

Позивач на момент приватизації (січень 1994р.) не був зареєстрований у спірній квартирі, доказів того, що він проживав у ній, і був лише тимчасово відсутній не надано, з чого суду неможливо встановити, чи зберігалося за ним право користування цим приміщенням на момент приватизації. Подальша його реєстрація у квартирі вже після її приватизації у 1998р. не доводить, що позивач постійно мешкав у квартирі, як член родини відповідача до цього.

Жодних доказів того, чи дійсно позивач проживав у спірній квартирі, як член родини відповідача, на момент приватизації не надано, клопотань про допит свідків, які можуть це підтвердити, суду не заявлено.

Крім того, суд критично відноситься до твердження позивача про те, що він постійно проживав у спірній квартирі, оскільки як видно з матеріалів справи, позивач з 1987р. до 2015р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Як вбачається з рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016р. у справі № 200/1237/16-ц про поділ майна подружжя (а.с. № 123), між подружжям було поділена квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_5, придбана на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.1996р., укладеного дружиною.

За позивачем судом визнано право власності на Ѕ частину цієї квартири (а.с. № 123).

Саме цю адресу позивач вказував у позовній заяві від 17.12.2017р. про визнання недійсним акту про право власності на земельну ділянку, де серед іншого зазначав, що лише з 1995р. він перестав проживати і вести спільне господарство з ОСОБА_4 (а.с. № 115 - 120).

Між тим, жодних міркувань у позові стосовно того, де він проживав з дружиною до 1995р. - окремо чи з відповідачем у спірній квартирі, не навів.

З огляду на те, що приватизація була здійснена відповідачем у 1994р., як єдиним мешканцем квартири, суд критично оцінює твердження позивача про те, що він також проживав з відповідачем у квартирі, перебуваючи у шлюбних відносинах з ОСОБА_4

Враховуючи, що сторонами не надано суду жодних доказів, які це підтверджують, суд має обґрунтований сумнів щодо достовірності обставин проживання позивача в спірній квартирі у вказаний період, отже приходить до висновку про їх недоведеність.

При оформленні заяви на приватизацію квартири, відповідач ОСОБА_2 надав довідку про склад сім'ї наймача квартири від 29.12.1993р., де зазначено, що в спірній квартирі мешкає лише він один (а.с. № 103).

Як було зазначено вище, пунктом 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян визначено, шо при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло..

Під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 11.07.2012р., зміст якої полягає в наступному.

У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

З аналізу зазначених правових норм слідує висновок, що закон розмежовує поняття право члена сім'ї на користування житловим приміщенням та право такої особи на приватизацію житлового приміщення, оскільки перше виникає безпосередньо при вселенні, якщо тільки не було угоди про інший порядок користування жилим приміщенням, а друге, безпосередньо пов'язане із фактом постійного проживання в житловому приміщенні.

Відтак, право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке житлове приміщення постійним місцем проживання особи, що узгоджується з положеннями ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Позивачем під час розгляду справи не спростовано доводи відповідача у відзиві про те, що він не мешкав у квартирі, а мешкав тільки відповідач.

До відповідача з вимогами про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою позивач також не звертався.

Крім вказаного, у відповідності до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи та зняття з реєстрації здійснюється, зокрема, за письмовою заявою особи.

Згідно із ч. 1 ст.5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач мав право на приватизацію спірної квартири, не перебуваючи зареєстрованим в ній, якщо б він постійно проживав в вказаній квартирі.

У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що приватизація квартири, що відбулася без врахування інтересів позивача, відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки доказів постійного проживання у спірній квартирі позивачем не надано.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачем ОСОБА_2 заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періода після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016р. у справі за № 6-2469цс16.

Позивач звернувся до суду із даним позовом в жовтні 2017р., обґрунтовуючи час свого звернення тим, що дізнався про порушення свого права, зокрема, про те, що квартира приватизована відповідачем лише у жовтні 2015р., після розірвання шлюбу, після чого робив запити до різних органів з метою довідатися про підстави приватизації. Лише в січні 2017р. представником позивача - адвокатом ОСОБА_3 був отриманий лист від 01.03.2017р. за № 7/11-2 від Дніпровської міської ради, яким повідомлено про наявність розпорядження органу приватизації від 10.01.1994р. (а.с. № 17).

Отже, позивач дізнався про наявність рішення про приватизацію лише в січні 2017р., що вказує на те, що ним не пропущені строки позовної давності.

Разом із тим, зважаючи на установлені судом обставини справи, відсутність доказів, які підтверджують факт постійного проживання в квартирі на момент приватизації, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження органу приватизації задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд відповідно до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті за заявою представника позивача ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.04.2018р. по справі № 201/16096/17 (провадження № 2-з/201/123/2018) (а.с. № 51).

Обговорюючи питання про розподіл судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд вважає, що судові витрати у цій справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 6, 9, 61, 64 ЖК України, ст.ст. 29, 256, 257, 261, 267 ЦК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», правовими позиціями Верховного Суду України у постанові від 30.01.2013р. по справі №6-125цс12, у постанові від 11.07.2012р. по справі № 6-60цс12, у постанові від 16.11.2016р. по справі за № 6-2469цс16, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч. 9 ст. 158, ст. 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради, Дніпровської міської ради (третя особа - Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання недійсним розпорядження органу приватизації - відмовити.

Заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.04.2018р. по справі № 201/16096/17 (провадження № 2-з/201/123/2018) у вигляді накладення заборони на вчинення дій, пов'язаних з відчуженням (переоформленням права власності та державної реєстрації) квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.