Єдиний унікальний номер 225/6761/18 Номер провадження 22-ц/804/1224/19
Номер провадження 22-ц/804/1224/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Гапонова А. В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Бахмут цивільну справу № 225/6761/18, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 21 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку (суддя Ткач Г.В),

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість з оплати лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) за 2017 рік та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Просив стягнути на його користь заборгованість по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) червень 2017 рік, липень 2017 рік, серпень-вересень 2017 рік.

Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 24.10.2017 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 21 лютого 2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 120 232 (сто двадцять тисяч двісті тридцять дві) гривень 26 коп.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, та зазначив, що з рішенням суду повністю не згоден, тому, що воно є необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не в повному обсязі з`ясував усі обставини по справі, які мають суттєве значення для прийняття обґрунтованого і законного рішення.

В обґрунтування скарги відповідач вказує на те, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 30.11.2017 року, тому в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підприємство не погоджується у зв`язку з простроченням тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду. Позовна заява була подана 09.11.2018 року, повний розрахунок відбувся 30.11.2017 року, тобто тримісячний строк для подачі позовної заяви закінчився 01.03.2018 року.

Зазначає, що сума виплачена за рахунок коштів підприємства за перші 5 днів непрацездатності станом на 07.11.2017 року становить 4 474,20 грн., що дорівнює 100% середнього заробітку. Вказую, що дана сума була сплачена в порушення Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою КМУ №1266 від 26.09.2001 року. Наголошує на тому, що оплата роботодавцем перших п`яти днів тимчасової непрацездатності працівника не тотожна поняттю заробітна плата, тобто по своїх природі не є тією винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. А є гарантованою державою соціальною допомогою. Відповідач, вважає, що оплата днів непрацездатності не входить до фонду оплати праці. Відтак застосуванням норм ст.. 117 КЗпП України до затримки виплат по лікарняним листкам є безпідставними.

Просив рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 21 лютого 2019 року змінити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, проте в супереч вимогам ч.4. ст.360 ЦПК України, до відзиву не було надано доказів надсилання іншим учасникам справи, а тому апеляційний суд при розгляді даної апеляційної скарги відзив не бере до уваги.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

За таких обставин,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13.ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин та, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 20.05.1983 по 28.12.2016 він працював на ДП «Шахта Північна» та з 10.01.2017 по 23.10.2017 на ВП «Шахта Центральна», що входять до складу ДП «Торецьквугілля» в якості гірничого майстра підземного, електрослюсаря, 4 розряду підземного, забійника на відбійних молотках 6 розряду, гірника очисного забою 5 розряду. З 23.10.2017 звільнений з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (наказ №159 від 23.10.2017) (а.с. 7-10).

Згідно з довідкою № 10/84 від 25.01.2019 про нарахування перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за наданими ОСОБА_1 лікарняними листами за період з 13.06.2017 по 24.06.2017, з 01.07.2017 по 10.07.2017, з 11.08.2017 по 07.09.2017 заборгованість по оплаті лікарняних за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності складала 4474 грн. 20 коп., сплачена згідно з платіжним дорученням №349 від 07.11.2018, що відповідно підтверджено та не оспорюється відповідачем.

Відповідно до довідки № 10/84 від 25.01.2019 середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 460,66 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах. При звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статтей 116,117 КЗпП України.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про те, що оплата лікарняних не входить до заробітної плати, а тому і відсутні підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України не можуть бути прийнятими до уваги, так як суперечать положенням діючого законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається

застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відсутність вини у затримці виплати належних позивачеві сум при звільненні відповідачем не доведено.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою цієї статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що перебіг строку в даному випадку розпочинається із дня фактичного розрахунку при звільненні з працівником, а тому в даному випадку строк звернення до суду не сплив, оскільки повний розрахунок з позивачем проведено 07.11.2018 року, а до суду з позовом він звернувся 13.11 2018 року.

Посилання на те, що суд повинен при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку враховувати спірну суму, на яку позивач мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком є безпідставним. Оскільки в даному випадку спору щодо розміру невиплаченої суми заборгованості не було та положення статті 117 КЗпП України не передбачають ніяких обмежень визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Визначений судом розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача відповідачем не оспорюється.

Постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержані.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2019 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи

Судді: А.В.Гапонов

Л.П. Никифоряк