Справа № 310/8955/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого: судді - Черткової Н.І.,

за участю секретаря судового засідання - Димової Л.В.,

позивача- ОСОБА_3,

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача- ОСОБА_4, представника відповідача- ОСОБА_5,

представника третьої особи- Вареник Я.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бердянську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянського міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області перебуває вищевказана цивільна справа.

28.02.2019 року представником відповідача- ОСОБА_5 в судовому засіданні заявлено клопотання про закриття провадження по вказаній цивільній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню, а провадження у даній справі - закриттю, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач з відповідачем з 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі та постійно проживали у Норвегії.

Від вказаного шлюбу, сторони мають неповнолітню дитину- ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який від самого народження і до 22 листопада 2017 року проживав в Норвегії.

За даними поліції 22 листопада 2017 року позивач разом з дитиною перетнула кордон Норвегії і виїхала до США, а через деякий час приїхали в Україну, а переміщення дитини до США і в Україну відбувалося без згоди відповідача.

З»ясовано, що 29 листопада 2017 року відповідач повідомив норвезькі правоохоронні органи про викрадення дитини, за даним фактом позивач і дитина були оголошені у міжнародний розшук, позивачу було пред'явлено звинувачення у викраденні дитини.

03 жовтня 2018 року Директорат у справах дітей, молоді і сім'ї Норвегії на підставі заяви відповідача розпочав процедуру повернення дитини до Норвегії, яка триває і по цей час.

Відповідно до рішення міського суду Осло від 04.01.2019 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 по справі про постійне місця проживання дитини, контакту та батьківської відповідальності, суд дійшов наступних висновків:

1.ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживатиме з своїм батьком, ОСОБА_4.

2.ОСОБА_4 матиме одноосібну батьківську відповідальність над ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 3)

3.Контакту між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та його матір'ю ОСОБА_3 не повинно бути. Міським судом Осло встановлено, що відповідач мав право опіки над дитиною, переміщення дитини в Україну відбулося без згоди батька.

Статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей закріплено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду справи судовим органом, що стосується її, отримувати всю відповідну інформацію та мати можливість висловлювати свої думки.

Відповідно до ст. 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, не лише упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, консультує дитину та надає їй можливість висловити свою думку, а ще й приділяє належну увагу таким думкам.

Згідно вимог ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов"язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв"язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Системний аналіз цієї норми в поєднанні з положеннями ст. 3 Конвенції про права дитини свідчить про те, що у справах, які так чи інакше торкаються інтересів дитини, слід застосовувати виключно те право, яке має тісний звязок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини, незалежно від того чи таке право одночасно є або ж не є особистим законом дитини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Законом України № 136-V від 14.09.2006р. ратифіковано Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, яка набула чинності для України 01.02.2008р.

Членом цієї Конвенції згідно даних, розміщених на офіційному веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (www.hcch.net) в тому числі є Королівство Норвегія.

Цілями Конвенції від 19.10.1996р., відповідно до п. «а» ст. 1 в тому числі є визначення держави, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Такі заходи, передбачені п. «а» ст. 1, відповідно до п. п. «b», «f» ст. 3 Конвенції від 19.10.1996р. можуть застосовуватись, зокрема щодо права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини або ж нагляду з боку державного органу за піклуванням за дитиною будь-якою особою, яка несе відповідальність за дитину.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) передбачає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України,

що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно ст. 5 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, ратифікованою Україною 14.09.2006 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Згідно приписів статті 7 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, ратифікованою Україною 14.09.2006 року, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу договірну державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Стаття 7 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, ратифікованою Україною 14.09.2006 року передбачає, що у разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи договірної держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій державі та

a)кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не

погодяться з переміщенням або утримуванням або

b)дитина не проживе в такій іншій державі протягом періоду,

що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які

мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування

дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та

дитина прижилася в новому середовищі.

Переміщення або утримування дитини вважається неправомірним, якщо:

a) це порушує права опіки, набуті особою, установою чи будь-яким іншим

органом, спільно чи окремо, за правом держави, в якій дитина мала звичайне місце

проживання безпосередньо до переміщення або утримування; та

b) на момент переміщення або утримування такі права фактично

здійснювалися, спільно або окремо, чи здійснювалися б, якби не переміщення або

утримування.

Права опіки, зазначені вище в підпункті «а», можуть виникати, зокрема, в силу закону або внаслідок судового чи адміністративного рішення або з угоди, яка має юридичну силу згідно з правом тієї держави.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд зазначає, що при відкритті провадження по справі по вказаній цивільній справі, не мав даних поліції Королівства Норвегії про те, що ще 22 листопада 2017 року позивач разом з дитиною перетнула кордон Норвегії без згоди відповідача.

Враховуючи той факт, що позивач неправомірно перемістила дитину в Україну, відповідач, як батько дитини, який має право опіки, не погодився на таке переміщення, а також той факт, що позовна заява була подана до Бердянського районного суду Запорізької області раніше одного року з моменту, коли відповідач дізнався про місцеперебування дитини, у суду не було правових підстав для відкриття провадження у справі.

Таким чином, на теперішній час юрисдикція судових органів не змінилася, оскільки про місцеперебування дитини відповідач дізнався лише влітку 2018 року, коли в компетентному органі Королівства Норвегія йому повідомили про надходження позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянського міської ради Запорізької області про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментівз України - з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, яку він відмовився отримувати в зв'язку з тим, що документи не були перекладені на норвезьку мову.

Разом з тим, суд бере до уваги і той факт, що на теперішній час Міністерством юстиції України триває розгляд прохання про повернення дитини.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що на теперішній час справа про позбавлення відповідача батьківських прав відноситься до юрисдикції судових органів держави Норвегія.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства .

На підставі ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд повідомляє позивача, що юрисдикція розгляду вказаної цивільної справи віднесена до компетентних судових органів Королівства Норвегія.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст.255 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянського міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, - закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п»ятнадцяти днів з дня її проголошення до Запорізького Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 01 березня 2019 року.

СуддяН. І. Черткова