Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

м. Київ

справа №624/2/18

провадження №61-6559св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кегичівська селищна рада Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів Хорошевського О. М., Кіся П. В., Яцини В. Б.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кегичівської селищної ради Харківської області, в якому просив визнати неукладеним договір на право тимчасового користування земельною ділянкою від 10 червня 2006 року за №12, підписаний між ним та відповідачем, щодо надання у користування земельної ділянки площею 230 кв.м для експлуатації та обслуговування магазину по АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 10 червня 2006 року між сторонами укладено договір на право тимчасового користування земельною ділянкою площею 230,0 кв.м для експлуатації та обслуговування магазину по АДРЕСА_1 . Вказаний договір залишився у відповідача.

Після звернення із запитом від 03 березня 2017 року до Кегичівської селищної ради Харківської області про надання копії договору оренди земельної ділянки його державної реєстрації, відповідачем направлено копію вказаного договору.

Позивач вважає, що вищевказаний договір оренди землі за своєю правовою природою є неукладеним, оскільки на підставі вказаного договору право оренди на землю не зареєстроване, так само як не зареєстрований і сам договір оренди землі.

Оскільки даний факт є суттєвим порушенням чинного законодавства та прав позивача, останній просив визнати вказаний договір неукладеним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року у складі судді Нестеренко О. С. позов задоволено.

Визнано неукладеним договір на право тимчасового користування земельною ділянкою від 10 червня 2006 року за №12, підписаний між ОСОБА_1 та Кегичівською селищною радою Харківської області, щодо надання у користування земельної ділянки площею 230,0 кв.м для експлуатації та обслуговування магазину по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Кегичівської селищної ради Харківської області на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторонами підписано договір оренди землі, але цей договір є неукладеним, оскільки на його підставі право оренди на землю не зареєстровано, так саме, як не зареєстрований сам договір оренди землі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу Кегечівської селищної ради Харківської області задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про укладення між сторонами саме договору оренди земельної ділянки, оскільки з тексту цього договору вбачається, що він укладений до виготовлення технічної документації та грошової оцінки земельної ділянки, починаючи з дня його підписання, тобто станом на 10 червня 2006 року сторони не мали можливості укласти договір оренди землі, оскільки для цього були відсутні необхідні умови, а саме - технічна документація на земельну ділянку та її грошову оцінку.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оренда земельної ділянки не є єдиною підставою для користування чужою земельною ділянкою.

Так, за правилами частини першої статті 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту, строк дії такого договору визначено ч.ч. 4,5 зазначеної статті. При цьому, глава 34 ЦК України не містить вимоги про державну реєстрацію такого виду договору.

На час укладення спірного договору ОСОБА_1 був фізичною особою - підприємцем. На земельній ділянці, відносно якої між сторонами виникли правовідносини, була розташована будівля, яка використовувалась позивачем як магазин. На час звернення до суду державна реєстрація підприємницької діяльності ОСОБА_1 припинена.

Позивачем не наведено, в чому саме полягає порушення його прав, викликане існуванням спірного договору, та не доведено факт виготовлення технічної документації та грошової оцінки спірної земельної ділянки, з виготовленням якої, за умовами договору пов`язувався строк його дії.

За таких обставин, підстави вважати, що договір № 12 від 10 червня 2006 року є неукладеним, відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту ним постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а висновки не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на доводи, обставини і норм права, на які позивач посилався у позовній заяві в обґрунтування заявлених ним позовних вимог. Вважає, що договір оренди землі, підписаний між ним і відповідачем, за своєю правовою природою є неукладеним, оскільки на його підставі право оренди на землю не зареєстроване. Посилається на те, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин з урахуванням встановлених обставин.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подав.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною першою статті 209 та статті 210 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Аналіз зазначених норм дає можливість дійти висновку про те, що цивільно-правовий договір можна вважати укладеним за наявності таких умов: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

Момент укладення договору визначено у частині перші статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку.

Аналіз наведених норм дає можливість зробити висновок, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, тобто на момент підписання договору його сторонами.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16 (провадження №14-306цс18), у якій, крім іншого, вирішувалось питання про момент укладення договору оренди землі, з урахуванням того, що він набирав чинності з моменту державної реєстрації, як зазначено у статтях 18 та 20 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі».

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку змісту договору на право тимчасового користування земельною ділянкою від 10 червня 2006 року, строк дії у якому обумовлено сторонами - до виготовлення технічної документації та грошової оцінки землі, а початок його дії - з дня підписання, та з урахуванням встановлених у справі обставин, зокрема знаходження на цій земельній ділянці будівлі, яку позивач використовував під розміщення магазину, недоведення ним факту виготовлення технічної документації, з яким пов`язувалось припинення строку дії договору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати цей правочин неукладеним, в тому числі у зв`язку з непроведенням його державної реєстрації, оскільки при укладанні договору сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов, договір підписано сторонамибез будь-яких зауважень, його умови тривалий час виконувались сторонами, орендодавець отримував орендну плату, яку сплачував позивач, як орендар, чим фактично схвалив правочин, тобто судом правильно встановлено, що спірний договір є укладеним.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

У даному випадку дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, а відсутність реєстрації вказаного договору за місцем знаходження земельної ділянки не є наслідком визнання такого договору неукладеним або нечинним, з урахуванням виконання його умов сторонами з 2006 року.

Помилкове посилання апеляційного суду на відсутність законодавчо закріплених вимог про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою, зокрема і суперфіцію, не призвело до неправильного вирішення справи, з урахуванням встановлених у справі обставин, а також недоведеності позивачем факту порушення будь-яких його прав чи законних інтересів існуванням спірно договору, та відповідність обраного ним способу захисту (визнання правочину неукладеним), - змісту права, за захистом якого він звернувся до суду, та ефективність і належність цього способу.

Доводи касаційної скарги про неправильність застосування апеляційним судом норм матеріального права спростовуються встановленими судом обставинами та змістом наведених вище норм, які до цих конкретних правовідносин застосовано правильно.

Доводи касаційної скарги зводяться до викладу обставин і норм права, на які позивач посилався у позовній заяві в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку і до переоцінки, яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська