Справа № 186/1658/18
Провадження номер № 2/0186/26/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Кривошеї С.С.

при секретарі Кравченко А.Г.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з викликом сторін в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до Першотравенського міського суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Позивачка прохає суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь кошти в розмірі 60000,00 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наприкінці осені 2015 року вона домовилася з ОСОБА_4 про купівлю будинку, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Петропавлівський район, с.Миколаївка, вул. Польова, 122, який належить відповідачу на праві приватної власності.

Згідно домовленості вона повинна сплатити відповідачці за будинок 75000,00 гривень у розстрочку, починаючи з квітня 2016 року, щомісячно в розмірі 50% від розміру своєї заробітної плати, за умови проживання в зазначеному будинку.

Домовившись про умови продажу будинку позивач отримала від відповідачки ключі від вхідних дверей та перед новорічними святами з сімєю переїхала в будинок по вул. Польовій, 122 с.Миколаївки, Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Наприкінці квітня 2016 року ОСОБА_4 попросила у неї завдаток за будинок у сумі 30000,00 гривень.

28 квітня 2016 року вона передала відповідачці завдаток в сумі 30000,00 гривень, що оформили письмовою розпискою.

Починаючи з кінця травня 2016 року ОСОБА_4 замість того, щоб нотаріально оформити попередній договір купівлі-продажу домоволодіння та завдаток почала вимагати з неї сплати всієї суми вартості будинку.

На початку червня 2016 року всупереч домовленості відповідач розповсюдила обяву про продаж будинку №122 по вул. Польовій с.Миколаївки Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Не витримавши психологічного тиску з боку відповідачки в вересні 2016 року вона разом з сімєю була змушена покинути спірний будинок.

Відповідач запевнила, що поверне 30000,00 гривень (завдаток) зразу ж після продажу будинку, так як у неї вже є покупці, але до теперішнього часу гроші не повернула, що змусило її звернутися до суду з даним позовом.

Позивач вважає, що у відповідність до ст.571 ЦК України відповідач повинна повернути їй завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку, всього сплатити 60000,00 гривень, так як порушення зобовязання сталося з вини ОСОБА_4

Просить суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь 60000,00 гривень та судові витрати по справі.

У ході судового розгляду позивач та її представник ОСОБА_1 підтримали позовні вимоги в повному обсязі та прохали суд їх задовольнити.

28 лютого 2019 року представник позивача ОСОБА_1 прохав суд стягнути на його користь з відповідачки судові витрати, повязані з його явкою в судові засідання, а також компенсацію за відрив від звичайних занять в сумі 2073 грн.75 коп.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав прохав суд в їх задоволенні відмовити з тих підстав, що сплачені ОСОБА_3 ОСОБА_4 30000,00 гривен не є завдатком. Фактично будинок не влаштував позивачку, тому вона проживши в ньому деякий час придбала інший будинок. Сторонами по справі не було оформлено юридично договору купівлі-продажу будинку, в якому було б конкретно зазначено вартість будинку та порядок сплати за нього грошових коштів, крім того представник відповідача зазначив, що ОСОБА_4 і на теперішній час згодна укласти з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу будинку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 28 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, було досягнуто домовленість, згідно якої ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 кошти у сумі 30 000,00 гривень, як завдаток для продажу у майбутньому будинку №122 по вулиці Польовій, села Миколаївки, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, який належить їй на праві приватної власності.

Домовившись про умови продажу будинку позивач отримала від відповідачки ключі від вхідних дверей та перед новорічними святами з сімєю переїхала у вищезазначений будинок.

Починаючи з кінця травня 2016 року відповідачка не оформляючи нотаріально попереднього договору купівлі-продажу домоволодіння та завдаток почала вимагати з позивачки сплати всієї суми вартості будинку.

На початку червня 2016 року відповідачка розповсюдила оголошення про продаж будинку №122 по вул. Польовій с. Миколаївки Петропавлівського району Дніпропетровської області, у звязку з чим, у вересні 2016 року позивачка разом з сімєю була змушена покинути спірний будинок.

Відповідачка у свою чергу запевнила, що поверне 30000,00 гривень (завдаток) зразу ж після продажу будинку, так як у неї вже є покупці, але до теперішнього часу гроші не повернула.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Відповідно до ч.2 ст.571 ЦК України, сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст.571 ЦК України передбачено, що у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Оскільки попередній договір, його учасниками укладався з метою забезпечення укладання в майбутньому договору купівлі-продажу будинку, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.

У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка посилається на те, що договір купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Петропавлівський район, село Миколаївка, вулиця Польова, буд.122, між нею та відповідачкою у встановленому законом порядку укладений не був, а передані відповідачці грошові кошти є завдатком як зазначено у розписці, тому відповідачка повинна повернути суму завдатку та додатково сплатити суму у розмірі завдатку у відповідність до ст.571 ЦК України, суд вважає дані ствердження безпідставними.

Так, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке виникає на підставі договору.

Таким чином, враховуючи те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 не укладалась, а існує лише розписка про отримання коштів, у зв'язку з чим вказана сума є авансом і підлягає поверненню.

Сума, яка названа у розписці завдатком фактично є авансом, оскільки при передачі вказаної суми не було дотримано умов, визначених ст.570 ЦК України, а саме - не укладено договір купівлі - продажу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 196/844/16-ц.

Судом встановлено, що позивачка передала відповідачці ОСОБА_4 30 000,00 грн., до підписання договору купівлі-продажу домоволодіння, що вказує на те, що ці грошові кошти є авансом, тому відповідно до ст.570 ЦК України, відповідачка зобов'язана повернути позивачці суму авансу в розмірі 30 000,00 грн., оскільки договір купівлі-продажу не був укладений сторонами.

Розглядаючи вимоги представника позивача ОСОБА_1 про відшкодування йому судових витрат по справі суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» та Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2018 року мінімальна заробітна плата у погодинному розмірі складає 22,41 грн., а з 01 січня 2019 року - 25,13 грн.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_1, при поданні позову до суду зазначив місцем своєї реєстрації м.Першотравенськ, вул.Чайковського,2/21, є пенсіонером та те, що судові засідання за позовом відбувалися: 22.11.2018 р. з 13 год.00 хв. до 13 год. 35 хв.; 09.01.2019 р. з 13 год.52 хв. до 13 год.56 хв.; 21.01.2019 р. з 16 год. 00 хв. до 16 год. 05 хв.; 11.02.2019 р. з 14 год. 30 хв. до 15 год. 30 хв.; 28.02.2019 р. з 09 год 05 хв. до 09 год. 55 хв., суд приходить до висновку, що на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять пов'язані із явкою до суду в сумі 65 грн. 42 коп. за дві години, які представник позивача витратив на розгляд справи в суді.

Що стосується заявлених вимог представником позивача щодо стягнення з відповідача на його користь витрат, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту в розмірі 1053,00 грн., суд зазначає наступне.

Витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, відповідно до ч.1 ст.138 ЦПК України, несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня 2006 року зі змінами від 28 лютого 2018 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення та її представникові не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Згідно п.6 розділу 11 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13 березня 1998 року з наступними змінами, відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов'язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Відрядженому працівникові відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де постійно працює відряджений працівник, або до місцеперебування у відрядженні. За наявності декількох видів транспорту, що зв'язує місце постійної роботи з місцем відрядження, адміністрація підприємства може запропонувати відрядженому працівникові вид транспорту, яким йому слід користуватися. У разі відсутності такої пропозиції працівник самостійно вирішує питання про вибір виду транспорту. Відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого керівником, та на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердженими документами).

Витрати на проїзд до місця призначення (відрядження) і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування.

Відповідно до положень ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

Реєстрація місця проживання/перебування особи так само як і зняття з реєстрації здійснюється на підставі добровільної заяви особи або її представника шляхом подання відповідної заяви разом з повним пакетом документів, перелік яких міститься в Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Суд наголошує на тому, що ОСОБА_1 зареєстрований у місті Першотравенську, а тому правові підстави для стягнення витрат, пов'язаних з його переїздом з міста Тернівки в судове засідання до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області, відсутні, крім того пересувався заявник власним автомобілем, а не транспортом загального користування.

Зважаючи на вище викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог представника позивача ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на його користь витрат, повязаних із його переїздом з міста Тернівки Дніпропетровської області до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області.

У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 352,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, витрати по сплаті судового збору в сумі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, компенсацію за відрив від звичайних занять в сумі 65 (шістдесят пять) гривень 42 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 04 березня 2019 року.

Суддя: Кривошея С.С.