Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 204/4448/15-ц

провадження № 61-25661св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_8, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2016 року у складі судді Дубіжанської Т. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, у якому просила встановити факт її проживання однієї сім'єю із ОСОБА_9, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, з червня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності як спадкоємця четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 до травня 2009 року проживала за адресою: АДРЕСА_4. Неподалік від неї проживала ОСОБА_9, яка є її троюрідною сестрою. З початку червня 2009 року позивач почала постійно проживати з ОСОБА_9 у зв'язку з поганим станом здоров'я останньої та необхідністю догляду за нею у квартирі АДРЕСА_1. До дня смерті ОСОБА_9 вони проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, формували спільний бюджет.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, з червня 2009 року по 13 жовтня 2014 року.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із доведеності ОСОБА_4 факту її проживання з ОСОБА_9 однією сім'єю з червня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту проживання позивачки з ОСОБА_9 однією сім'єю.

Судові рішення в частині вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 у касаційному порядку не оскаржувалися та не переглядаються.

ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити її без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 204/4448/15-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9

Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та грошові внески у банківських установах.

09 грудня 2014 року за заявою ОСОБА_4 про прийняття спадщини за законом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 заведено спадкову справу №774/2014.

19 грудня 2014 року із заявою про прийняття спадщини також звернулася двоюрідна сестра померлої - ОСОБА_5; із заявою про відмову від прийняття спадщини 14 січня 2015 року звернувся ОСОБА_7; 18 травня 2015 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулася ОСОБА_4; 15 січня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом (лише в частині спадкування грошових внесків з процентами в ПАТ КБ «ПриватБанк» та в інших банках) після померлої ОСОБА_9 звернувся ОСОБА_10

Інші спадкоємці із заявами про відмову чи прийняття спадщини до третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори не зверталися.

Постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21 травня 2015 року, відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 у зв'язку з відсутністю документів на підтвердження родинних стосунків між нею та померлою.

Відповідно до статтей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом, або за законом.

Згідно зі статтею1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, а й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Відповідно до статті 256 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, родинних відносин між фізичними особами, перебування фізичної особи на утриманні, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_9 спадкоємці першої, другої та третьої черги відсутні.

Крім того, суди встановили, що ОСОБА_4 з червня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з ОСОБА_9 однією сім'єю.

Посилання у скарзі на те, що ОСОБА_9 до липня 2014 року працювала, а матеріальну допомогу на її поховання надали ОСОБА_10 та підприємство за місцем її роботи, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не мають правового значення для вирішення спору.

Доводи касаційної скарги щодо неналежної оцінки судами показань свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших зібраних у справі доказівзводяться до їх переоцінки та незгоди заявника із висновками судів щодо оцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_8, подану в інтересах ОСОБА_5, залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат