Провадження №22-ц/812/77/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/4740/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

переглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу про відшкодування середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки при звільненні, за апеляційною скаргою Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 26 жовтня 2018 року під головуванням судді Тихонової Н.С., у приміщенні цього суду, повний текст якого складений 26 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні.

ОСОБА_1 зазначала, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2017 року у справі за її позовом до Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу визнано незаконним та скасовано наказ директора від 26.04.2017 року про звільнення її з посади керівника фізичного виховання у зв'язку з прогулом без поважних причин за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП. Зобов'язано поновити її на посаді керівника фізичного виховання з 26.04.2017 року. Стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.04.2017 року по 04.10.2017 року у сумі 42547грн. 06коп., моральну шкоду 200 грн. та 672 грн. судових витрат.

Як вказала позивач, після ухвалення вищевказного судового рішення її на територію Ліцею не допускали. 17.10.2017 року ОСОБА_1 направила відповідачу заяву про розірвання трудового договору з ініціативи працівника внаслідок порушення власником законодавства про працю, проте, ця заява не була задоволена.

22.01.2018 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва зобов'язано Миколаївський професійний ліцей торгівлі та ресторанного сервісу видати наказ про припинення трудових відносин з ОСОБА_1 з 17 жовтня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за порушення роботодавцем законодавства про працю та внести відповідний запис у її трудову книжку. Стягнуто з Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу на її користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку з вирахуванням відповідних податків та інших обов'язкових платежів. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 03.05.2018 року це рішення залишено без змін.

На виконання цього судового рішення 08.05.2018 року наказом № 94 К/ТР ОСОБА_1 було звільнено з посади з 17.10.2017 року.

19.06.2018 року державним виконавцем складено акт про повернення трудової книжки ОСОБА_1 та здійснення відповідного запису в журналі обліку видачі трудових книжок.

Посилаючись на те, що з 17.10.2017 року по 19.06.2018 року відповідач безпідставно утримував трудову книжку та не оформлював належним чином її звільнення, ОСОБА_1 просила стягнути з Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні за період з 17.10.2017 року по 19.06.2018 року у сумі 67138 грн. 48 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу на користь ОСОБА_1, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 17.10.2017 року по 19.06.2018 року в розмірі 65186 грн. 78 коп., .на які потрібно нарахувати усі податки та збори. Стягнуто з Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу, на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі Миколаївський професійний ліцей торгівлі та ресторанного сервісу посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неврахування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 На думку апелянта, розгляд справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження призвело до однобічного її вирішення та відхилення заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Також є неправильним застосування судом ч. 4 ст. 235 КЗпП, оскільки судом не було враховано, що ОСОБА_1 03.11.2017 року була в Ліцеї, проте вимог про отримання трудової книжки не ставила, відсутні докази її звернення до Ліцею з такими вимогами та про відмову відповідача у їх задоволенні. Крім того, необхідною умовою для застосування ч. 5 ст. 235 КЗпП є наявність вимушеного прогулу працівника через затримку трудової книжки, але ОСОБА_1 з 29.08.2017 року працює у іншій установі. Ще доводами апеляційної скарги є те, що суд не звернув увагу на те, що Миколаївський професійний ліцей торгівлі та ресторанного сервісу є бюджетною установою та не може самостійно розпоряджатися бюджетними коштами; суд одночасно застосував стягнення середнього заробітку як за ст. 117, так і за ч. 5 ст. 235 КЗпП України, що призвело до подвійного стягнення коштів за один і той же період та суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017р. у справі № 6-2912цс16; попередніми рішеннями суду повністю поновлені трудові права ОСОБА_1, а суд не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1395цс16 щодо відмови у позові, коли права та інтереси позивача не порушені.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 03 вересня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Миколаївським професійним ліцеєм торгівлі та ресторанного сервісу та займала посаду керівника фізичного вихователя. Наказом директора №55к/тр від 26 квітня 2017 року її було звільнено з посади, у зв'язку з прогулом без поважних причин за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погодившись з підставами звільнення, у травні 2017 року позивач звернулась з позовом до суду про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

При цьому з 29 серпня 2017 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинам з іншою установою - Миколаївським професійним ліцеєм сфери послуг, де займає посаду викладача фізичного виховання, про що зроблений відповідний запис у трудовій книжці позивачки (а.с. 47). Такі обставини також встановлені судовими рішеннями у справі № 489/5871/17 (а.с. 5-9).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2017 року (справа № 489/2349/17) визнано незаконним та скасовано вищевказаний наказ про звільнення ОСОБА_1 та поновлено її на посаді з 26 квітня 2017 року, стягнуто з Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 квітня 2017 року по 04 жовтня 2017 року в сумі 42547 грн. 06 коп., 200 грн. компенсації за завдану моральну шкоду (а.с. 3-4).

Наказом директора №163-1к/тр від 04 жовтня 2017 року скасовано наказ від 26 квітня 2017 року № 55 к/тр про звільнення ОСОБА_1 та з 26 квітня 2017 року позивач поновлена на посаді.

Як встановлено постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 03.05.2018р. у справі № 489/5871/17, 16 жовтня 2017 року листом від 12 жовтня 2017 року позивача повідомлено про поновлення на роботі та запропоновано надати пояснення про причини відсутності на робочому місці у робочі часи з 04 жовтня по 12 жовтня 2017 року. 17 жовтня 2017 року поштою позивач подала заяву відповідачу про звільнення з 17 жовтня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням законодавства про працю. 20 жовтня 2017 року дана заява отримана відповідачем. За результатами розгляду заяви відповідачем рішення не було прийняте.

Як вбачається з доповідної записки представника трудового колективу Терещенко О.М. (а.с. 34), після звільнення наказом №55к/тр від 26.04.2017р. трудова книжка ОСОБА_1 знаходилась у неї. 03 листопада 2017 року ОСОБА_1 надала трудову книжку відповідачу для внесення до неї запису № 54 про поновлення на роботі, про що державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ складено відповідний акт (а.с. 35). Проте, після внесення цього запису відповідач трудову книжку позивачці не повернув.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.01.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 03.05.2018р. (справа № 489/5871/17), було частково задоволено позов ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов'язано Миколаївський професійний ліцей торгівлі та ресторанного сервісу видати наказ про припинення трудових відносин з ОСОБА_1 з 17 жовтня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за порушення роботодавцем законодавства про працю та внести відповідний запис у її трудову книжку. Стягнуто з Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу на її користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку з вирахуванням відповідних податків та інших обов'язкових платежів. В задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено в зв'язку із передчасністю заявлення такої вимоги, оскільки фактичне звільнення позивача ще не відбулось.

На виконання цього судового рішення наказом директора Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу № 94 К/ТР від 08.05.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади з 17.10.2017 року (а.с. 11).

З даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 19.06.2018 року, в цей же день нею була отримана трудова книжка, про що державним виконавцем складено відповідний Акт (а.с. 12).

З листа головного бухгалтера Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу вбачається, що передбачена наказом № 94 К/ТР від 08.05.2018 року компенсація за невикористану відпустку була виплачена позивачці тільки 02.07.2018 року (а.с. 15). Відомостей щодо виплати позивачці передбаченої ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України матеріали справи не містять.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За приписами ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Частиною 5 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, є неможливим, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. При цьому Верховний Суду України виходив з того, що у положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції вірно встановлено про порушення відповідачем передбачених законом строків видачі трудової книжки позивачці та проведення з нею розрахунку.

При цьому суд дійшов правильного висновку про те, що обов'язок повідомити працівника при звільненні про необхідність отримання трудової книжки покладено саме на роботодавця. Вина відповідача у затримці видачі трудової книжки полягає в тому, що відповідач належним чином не повідомив позивачку про необхідність її отримання, як передбачено пунктом 4.2 Інструкції.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про наявність передбачених ч. 5 ст. 235 КЗпП України підстав для виплати позивачці середнього заробітку за період до часу отримання нею трудової книжки.

Так, вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Вищезазначеною нормою закону встановлена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення з нього середнього заробітку саме за час вимушеного прогулу працівника, тобто з метою компенсації останньому втрат від неможливості працевлаштування.

Між тим, ОСОБА_1 з 29 серпня 2017 року працює у Миколаївському професійному ліцеї сфери послуг, де займає посаду викладача фізичного виховання і ця робота не є роботою за сумісництвом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні передбачені ч. 5 ст. 235 КЗпП України підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку в зв'язку із затримкою видачі трудової книжки позивачці.

Проте, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування ст. 117 КЗпП України є правильним, оскільки затримка в проведенні розрахунку із ОСОБА_1 мала місце з вини відповідача, якому на час винесення наказу про звільнення було відомо, що при звільненні позивачки їй необхідно виплатити компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу.

Однак, стягнення судом першої інстанції у зв'язку з цим середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, починаючи з 17.10.2017 року колегія суддів вважає помилковим.

Так, положення статей 116, 117 КЗпП України застосовуються при фактичному звільненні працівника, таке звільнення ОСОБА_1 відбулось 08.05.2018року. Враховуючи, що рішення суду, яким зобов'язано Миколаївський професійний ліцей торгівлі та ресторанного сервісу видати наказ про припинення трудових відносин з ОСОБА_1, набуло чинності 3 травня 2018 року, колегія суддів вважає, що нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід починати з 4 травня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом із тим, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд першої інстанції правильно нарахував середній заробіток по 19 червня 2018 року, тобто у межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

За такого, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за період з 4 травня 2018 року по 19 червня 2018 року, тобто за 31 робочий день, становить 12100грн.54коп. (з вирахуванням відповідних податків та обов'язкових платежів) (390грн.34коп. (середньоденна заробітна плата) х 31).

З огляду на вищевикладене, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд даної справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження призвело до необ'єктивного вирішення справи - є безпідставними. Крім того, розгляд цієї справи в порядку спрощеного провадження не суперечить ст. 274 ЦПК України.

Посилання апеляційної скарги на відсутність вини у своєчасному розрахунку в зв'язку з тим, що Миколаївський професійний ліцей торгівлі та ресторанного сервісу є бюджетною установою та не може самостійно розпоряджатися бюджетними коштами, також є необґрунтованими. Так, відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Оскільки при розгляді даної справи судом встановлено порушення відповідачем передбачених ст.ст. 47, 116 КЗпП України прав позивачки, то не можна погодитись з твердженнями апеляційної скарги про те, що попередніми рішеннями суду повністю поновлені трудові права ОСОБА_1, а тому у задоволенні її позову слід відмовити.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 274, 375, 376, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2018 року змінити, зменшивши розмір середнього заробітку, стягнутого на користь позивача, з 65186грн. 78коп. до 12100грн. 54коп. (дванадцять тисяч сто гривень п'ятдесят чотири копійки).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

______________________________________________

Повний тест постанови складено 15 січня 2019 року.