КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8351/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 757/30515/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 ,на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Васильєвої Н.П.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,

встановив:

25 серпня 2015 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 , відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) в розмірі 584 000 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 27.02.2021 року.

21 березня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти (кредит) в розмірі 277 200 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 20.03.2023 року.

Позивач посилався на те, що відповідач порушила умови договорів щодо повернення кредитних коштів, тому просив суд стягнути загальну суму заборгованості за кредитними договорами: 862 851, 59 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.08.2015 року становить 18 773 635 грн. 18 коп., та 430 258,0 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.08.2015 року становить 9 361 409 грн. 41 коп., а всього стягнути заборгованість у розмірі 28 135 045 грн. 28 коп.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» загальну суму заборгованості у розмірі 28 135 045 грн. 28 коп., а саме: за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 року заборгованість у розмірі 18 773 635 грн. 87 коп.; за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року заборгованість у розмірі 9361 409 грн. 41 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 - на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 3654 грн. у відшкодування витрат з оплати судового збору.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись його незаконність, необґрунтованість.

Посилається на те, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд даної справи в суді та про призначені судові засідання, тому вважає, що при ухваленні вказаного заочного рішення відбулось порушення принципу змагальності сторін.

Вказує, що відповідно до п. 4.5. кредитного договору, передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.6 (сплата процентів і комісій), 3.3.7 (сплата процентів), 3.3.8 (сплата кредиту) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит вповному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Відповідно до п. 2.5. кредитного договору сплата процентів здійснюється щомісячно до 10 числа місяця наступного за місяцем, в якому нараховані проценти.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом (а.с. 41) останній платіж по кредиту відбувся 21.10.2008 року у сумі 0,12 доларів США.

Тобто, станом на 10.10.2008 року (строк платежу %) виникла прострочена заборгованість по процентах за кредит, а тому 08.01.2009 року на підставі п. 4.5. кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив.

Банк 04.04.2013 року надіслав відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту.

29.10.2013 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/17653/13-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10- 29/5502 від 28.02.2008 року у сумі 4019 000 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нежитлове приміщення №153, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак наданий банком розрахунок заборгованості не відображає зарахування в погашеннякредиту вищевказаного майна внаслідок звернення на нього стягнення.

За договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року, до п. 4.4. кредитного договору, передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7 (сплата процентів), 3.3.8 (сплата кредиту) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом (а.с. 38) останній платіж по кредиту відбувся 10.09.2008 року у сумі 1514,44 долари США., а прострочена заборгованість в сумі 1540 доларів США виникла станом на 11.11.2008 року (а.с. 38 - зворот).

Тобто, станом на 11.11.2008 року (строк платежу %) виникла прострочена заборгованість по процентах за користування кредитом, а тому 09.02.2009 року на підставі п. 4.4. кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив.

Банк 04.04.2013 року надіслав відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту.

Вказаний кредит був повністю забезпечений іпотекою 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 згідно з іпотечним договором №02-10/977 від 21.03.2008 року, укладеному між позивачем та майновим поручителем ОСОБА_3 .

Згідно із п. 1.2. іпотечного договору заставна вартість предмету іпотеки становила 396000 доларів США. Тобто вартість предмету іпотеки в півтора рази перевищувала суму виданого кредиту.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року у справі №761/17651/13-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10- 29/5887 від 21.03.2008 року у розмірі 1570 000 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Проте наданий банком розрахунок заборгованості не відображає зарахування в погашення кредиту вищевказаного майна внаслідок звернення на нього стягнення.

Таким чином, у зв`язку із застосування судом передбаченого ст. 37 Закону України «Про іпотеку» способу звернення стягнення шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, згідно з ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання (визнання права власності на предмет іпотеки) будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Отже, після звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, банк втрачає право вимагати погашення заборгованості по кредитному договору.

Крім того, станом на 10.10.2008 року (строк платежу %) виникла прострочена заборгованість по процентах за кредит, а тому 08.01.2009року на підставі п. 4.5. кредитного договору № 10- 29/5502 від 28.02.2008 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив.

Станом на 11.11.2008 року (строк платежу %) виникла прострочена заборгованість по процентах за кредит, а тому 09.02.2009року на підставі п. 4.4. кредитного договору № 10- 29/5887 від 21.03.2008 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12 зазначила, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року (справа №310/11534/13-ц, провадження №14-154 цс 18) зазначила, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Тому відповідач посилається на те, що судом необґрунтовано стягнуто з відповідача проценти за користування кредитом, починаючи з 08.01.2009 року по кредитному договору № 10-29/5502 від 28.02.2008 року, та з 09.02.2009 року по кредитному договору № 10-29/5887 від 21.03.2008 року.

За таких обставин відлік строку позовної давності бере свій початок 08.01.2009 року по кредитному договору від 28.02.2008 року, та 09.02.2009по кредитному договору від 21.03.2008 року, коли строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Виходячи із трирічного строку позовної давності, зазначений строк сплив 08.01.2012 року та 09.02.2012 року відповідно. Тому відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності й відмовити в позові на цій підставі.

Вважає, що суд прийшов до передчасного висновку про наявність заборгованості за кредитами як такої взагалі, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності заборгованості, зокрема виписки з особового рахунку.

Крім того, беручи до уваги, що відповідач отримував споживчий кредит, вважає, що позивачем пораховано надмірні штрафні санкції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Укрсоцбанк» Сергієнко О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає доводи апелянта щодо неналежного повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи - необґрунтованими, оскільки відповідач не повідомляла банк про зміну місця проживання, тоді як суд першої інстанції вжив усіх передбачених законом заходів для повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи.

Також представник банку вважає безпідставними посилання відповідача на ст. 36-37 Закону України «Про іпотеку» як на підставу для відмови у позові, оскільки право власності на предмети іпотеки - нежитлове приміщення № 153, загальною площею 206,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , були зареєстровані за банком на підставі рішення суду, в рахунок часткового погашення заборгованості. У даному випадку не застосовувався позасудовий спосіб врегулювання спору на підставі договору.

Вважає, що банком не було пропущено строки позовної давності, оскільки між сторонами 24.06.2009 року по обох кредитних договорах було укладено додаткові угоди, якими було змінено графік погашення кредитної заборгованості, надано ОСОБА_1 так звані кредитні канікули, згідно з якими першу оплату в погашення основної заборгованості ОСОБА_1 була зобов`язана здійснити не раніше січня 2011 року. Отже, відповідач вчинила дії, спрямовані на визнання нею заборгованості перед банком.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» - Вакуленко О.М., Сергієнко О.М. вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі було відкрито ухвалою суду від 02 листопада 2015 року. Судові засідання у справі були призначені на : 16 грудня 2015 року, 16 лютого 2016 року, 14 квітня 2016 року, 27 червня 2016 року, 23 серпня 2016 року.

Відповідно до наявних у матеріалах справи довідок, складених секретарем судового засідання, 16 грудня 2015 року в судове засідання сторони не з`явились ( а.с. 83, т. 1); 16 лютого 2016 року справу було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці (а.с. 86, т. 1); 14 квітня 2016 року справу було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному ( а.с. 95, т. 1); 27 червня 2016 року справу знято з розгляду у зв`язку з офіційним вихідним днем ( а.с. 102, т. 1); 23 серпня 2016 року фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з неявкою усіх осіб, які беруть участь у справі ( а.с. 108, т. 1).

При цьому в матеріалах справи відсутні дані про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до довідок поштового відділення Київ-14 на конвертах, в яких надсилалась копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви, від 07 грудня 2015 року та від 04 травня 2016 року відправлення були повернуті «за закінченням встановленого строку зберігання» ( а.с. 93, 100, т. 1). Судова повістка про виклик відповідача в судове засідання на 23 серпня 2016 року також повернулась до суду без вручення 09 липня 2016 року «за закінченням встановленого строку зберігання» ( а.с. 104, т. 1).

Згідно з частиною першою статті 224 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина четверта статті 169 ЦПК України у вказаній редакції).

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення), судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Згідно з положеннями ч. 3-4 ст. 74 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, приписи ЦПК у редакції, чинній на час ухвалення заочного рішення, не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Тому повернення поштової кореспонденції з повістками про виклик до суду ОСОБА_1 на 16 грудня 2015 року, на 27 червня 2016 року та на 23 серпня 2016 року з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про належне інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції, не зважаючи на відсутність відомостей про належне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце судового розгляду, розглянув справу та 23 серпня 2016 року ухвалив заочне рішення.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що судом першої інстанції розглянуто справу без участі відповідача, яка не була належним чином повідомлена про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за двома договорами про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року та від 21 березня 2008 року, позивач ПАТ «Укрсоцбанк» вказував, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитними договорами банком було звернуто стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку, та частково погашено заборгованість.

Грошові кошти, стягнуті за рішеннями суду, було зараховано в рахунок погашення заборгованості відповідно до умов кредитних договорів, проте ОСОБА_1 в подальшому не виконує грошових зобов`язань щодо погашення залишку заборгованості за кредитними договорами, в результаті чого станом на 17 серпня 2015 року у позичальника виникла заборгованість.

Так, за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502 від 28 лютого 2008 року загальна заборгованість становить 862 851,59 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.08.2015 року становить 18 773 635 грн. 87 коп., а саме:

- 577 377,59 доларів США - заборгованість за кредитом,

- 193 017,12 доларів США - сума заборгованості за відсотками,

- 55 116,33 доларів США пеня за несвоєчасне повернення кредиту,

- 37 340,55 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

За договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року загальна заборгованість становить 430 258 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.08.2015 року становить 9 361 409 грн. 41 коп., а саме:

- 285 275,34 доларів США - заборгованість за кредитом,

- 115 378,32 доларів США - сума заборгованості за відсотками,

- 14 913,34 доларів США пеня за несвоєчасне повернення кредиту,

- 14 691 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що наданими до матеріалів справи доказами позивачем доведено, що з винивідповідача зобов`язання перед позивачем не виконано, відповідач в односторонньому порядку відмовилась виконувати взяті на себе зобов`язання щодо погашення кредиту та відсотків.

При цьому суд вважав доведеним розмір заборгованості, про який заявив позивач у позовній заяві, а саме: за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 року загальна заборгованість становить суму 862 851,59 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 17.08.2015 року в розмірі 21,757665 грн. за 1 долар США становить 18 773 635 грн. 87 коп.

За договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року загальна заборгованість становить суму 430 258 доларів США , що за курсом Національного Банку України станом на 17.08.2015 року в розмірі 21,757665 грн. за 1 долар США становить 9361 409 грн. 41 коп.

Враховуючи, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження погашення заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Проте погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки висновки суду не у повному обсязі відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як встановлено з матеріалів справи, 28 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 , відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) в розмірі 584 000 доларів США, зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 27.02.2021 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , який виступає майновим поручителем ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір від 28.02.2008 року, згідно з яким ОСОБА_3 передано в іпотеку нерухоме майно - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

В подальшому між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 від 25.12.2008 року до кредитного договору, договір б/н від 29.05.2009 року про внесення змін до договору кредиту, додаткову угоду б/н від 22.06.2009 року до кредитного договору, додаткову угоду №2 від 24.06.2009 року про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 року.

Відповідно до додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 28.02.2008 року сторонами було змінено умови п. 1.1.1 кредитного договору, а саме: надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, надалі по тексту кожна частина окремо «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 14 відсотків річних, в межах максимального ліміту заборгованості 584 000,00 доларів США з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості починаючи з 10.07.2009 року, кожного 10 (десятого) числа місяця ліміт зменшується на 3876,00 доларів США та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 27.02.2021 року на умовах визначених цим договором.

Відповідно до договору від 29 травня 2009 року про внесення змін до кредитного договору від 28 лютого 2008 року, сторони погодили внести зміни до порядку погашення відсотків, а саме: сплата процентів, що були нараховані та прострочені за користування кредитними коштами в період з 01.10.2008 року по 31.05.2009 року у розмірі 32 965,83 доларів США здійснюється в термін до 10.08.2009 року включно.

Додатковою угодою б/н від 22 червня 2009 року сторонами скасовано дію додаткової угоди б/н від 29 травня 2009 року.

Додатковою угодою №2 від 24 червня 2009 року про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28.02.2008 року сторони погодили внести зміни до умов кредитування, зокрема:

1.1.1. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 14 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості 623 214,26 доларів США з наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 27.02.2026 року (включно) на умовах визначених цим договором.

При цьому, частина максимального ліміту заборгованості по кредиту, крім частини максимального ліміту в сумі 39 214,26 доларів США є невідновлюваною та подальша видача траншів кредиту здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п. 1.1.1. цього договору, без врахування цієї частини кредиту.

1.1.2. Кожна наступна видача траншу кредиту, крім частини максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 39 214, 26 доларів США здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п. 1.1.1. цього договору, з урахуванням вже наданих траншів кредиту.

21 березня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти (кредит) в розмірі 277 200 доларів США, зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 20.03.2023 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , який виступає майновим поручителем ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір №02-10/977 від 21.03.2008 року, згідно якого ОСОБА_3 передано в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому між банком та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 від 25.12.2008 року до кредитного договору, договір б/н від 29.05.2009 року про внесення змін до кредитного договору, додаткову угоду б/н від 22.06.2009 року до договору кредиту, додаткову угоду №2 від 24.06.2009 року про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21.03.2008 року.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 25 грудня 2008 року, сторони змінили умови п. 1.1.1. кредитного договору, а саме: надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, надалі по тексту кожна частина окремо «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 14 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 277 200,00 доларів США з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості починаючи з 10.07.2009 року, кожного 10 (десятого) числа місяця ліміт зменшується на 1596,00 доларів США та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 20.03.2023 року на умовах визначених цим договором.

Договором від 29 травня 2009 року б/н про внесення змін до кредитного договору від 21 березня 2008 року сторони погодили внести зміни до порядку погашення відсотків, а саме: сплата процентів, що були нараховані та прострочені за користування кредитними коштами в період з 01.10.2008 року по 31.05.2009 року у розмірі 15 851,94 доларів США здійснюється в термін до 10.08.2009 року включно.

Додатковою угодою б/н від 22 червня 2009 року сторонами скасовано дію додаткової угоди б/н від 29 травня 2009 року.

Додатковою угодою №2 від 24 червня 2009 року про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21 березня 2008 року сторони погодили внести зміни до умов кредитування, зокрема:

1.1.1. надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 14 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 296 056,55 доларів США з наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 20.03.2028 року (включно) на умовах визначених цим договором.

При цьому, частина максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 18 856,55 доларів США є невідновлювальною та подальша видача траншів кредиту здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п. 1.1.1. цього договору, без врахування цієї частини кредиту.

1.1.2. кожна наступна видача траншу кредиту, крім частини максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 18 856,55 доларів США здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п. 1.1.1. цього договору, з урахуванням вже наданих траншів кредиту.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 визнає обставини щодо укладення вищевказаних кредитних договорів, їх умов, укладення додаткових угод, факти отримання кредитних коштів у розмірах, зазначених банком у позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо спливу строку позовної давності для вимог про стягнення заборгованості полягають в тому, що останні платежі по кредиту вона здійснила відповідно 21 жовтня 2008 року та 10 вересня 2008 року, тому враховуючи положення п.4.4. та п.4.5 кредитних договорів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив відповідно 08 січня 2009 року та 09 лютого 2009 року. Тому вважає, що трирічний строк позовної давності сплив 08 січня 2012 року ( по договору від 28 лютого 2008 року) та 09 лютого 2012 року ( по договору від 21 березня 2008 року).

Проте такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до п.4.5 кредитного договору від 28 лютого 2008 року та п.4.4 кредитного договору від 21 березня 2008 року у разі невиконання ( неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.3.3.6, 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції ( штраф, пеню).

Однак, як вбачається зі змісту додаткової угоди № 1 від 24 червня 2009 року про внесення змін до кредитного договору №10-29/5502, сторони домовились про збільшення кредитного ліміту до 623 214,26 доларів США, збільшили кінцевий термін погашення заборгованості з 27 лютого 2021 року на 27 лютого 2026 року, змінили графік погашення кредитної заборгованості, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнялась у період з липня 2009 року по грудень 2010 року від сплати основної суми заборгованості ( тіла кредиту) та зобов`язана була розпочати погашення основної заборгованості по кредиту з січня 2011 року ( а.с. 23, т. 1).

Аналогічні зміни були внесені до кредитного договору від 21 березня 2008 року додатковою угодою № 2 від 24 червня 2009 року про внесення змін до кредитного договору №10-29/5887, відповідно до яких було збільшено кредитний ліміт до 296 056,55 доларів США, збільшено кінцевий термін погашення заборгованості з 20 березня 2023 року на 20 березня 2028 року, а також змінено графік погашення кредитної заборгованості, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнялась у період з липня 2009 року по грудень 2010 року від сплати основної суми заборгованості ( тіла кредиту) та зобов`язана була розпочати погашення основної заборгованості з січня 2011 року ( а.с. 35, т. 1).

Таким чином, укладаючи додаткові угоди від 24 червня 2009 року до кредитних договорів щодо збільшення кредитного ліміту, строків кредитування, строків погашення заборгованості відповідач ОСОБА_1 вчинила дії, спрямовані на визнання заборгованості по кредитних договорах перед ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до ч.1-2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Доводи представника відповідача про те, що звернення ПАТ «Укрсоцбанк» до суду з позовами до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмети іпотеки відбулось поза межами строку позовної давності, оскільки інших платежів ОСОБА_1 не здійснювала, а звернення з такими позовами відбулось у липні 2013 року, - колегія суддів також вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до змісту додаткових угод від 24 червня 2009 року до кредитних договорів, при внесенні змін до умов кредитування ( збільшення кредитного ліміту, збільшення строків кредитування, зміни графіків та сум погашення заборгованості по тілу кредиту) сторони одночасно внесли зміни щодо підстав дострокового повернення кредиту та сплати нарахованих процентів, а саме: «Сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених договором, та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, у свою чергу, зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора.»

Пунктом 4 додаткових угод від 24 червня 2009 року визначено, що інші умови договорів залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даній додатковій угоді, при цьому сторони підтверджують за ними свої зобов`язання ( а.с. 24, 35, т. 1).

Таким чином, враховуючи, що додаткові угоди від 24 червня 2009 року були укладені між сторонами по спливу 90 днів після виникнення заборгованості по сплаті кредиту та процентів, а також виходячи зі змісту додаткових угод щодо підстав та порядку дострокового повернення кредиту та сплати процентів, колегія суддів вважає, що пункт 4.5 кредитного договору № 10-29/5502 та пункт 4.4 кредитного договору № 10-29/5887 втратили чинність.

Отже, враховуючи зміст додаткових угод від 24 червня 2009 року, колегія суддів вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що з 09 жовтня 2009 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та розпочався перебіг трирічного строку позовної давності, який завершився 10 жовтня 2012 року, оскільки строк кредитування визначений додатковими угодами : 27 лютого 2026 року та 20 березня 2028 року відповідно, а також змінено підстави та порядок дострокового повернення кредиту у повному обсязі та сплати нарахованих процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2013 року, з врахуванням ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2013 року про виправлення описок, у справі № 761/17653/13-ц в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 10-29/5502 у сумі, що становить 7 752 791 грн. 61 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нежитлове приміщення № 153, загальною площею 206,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 за вартістю визначеною на момент набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності у сумі 4019 000 грн. без ПДВ.( а.с. 133-138, 2).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено ( а.с. 139-141, т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року - скасовано, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року - залишено в силі ( а.с. 142-148, т. 2).

Ухвалою Верховного Суду України від 23 жовтня 2017 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України зазначеної справи ( а.с. 149-152, т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року у справі № 761/17651/13-ц в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року у розмірі 1570 000 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 173-178, т. 1).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року було скасоване та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року - скасовано, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року - залишено в силі ( а.с. 182-190, т. 2).

Ухвалою Верховного Суду України від 17 жовтня 2017 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України зазначеної справи ( а.с. 191-193, т. 1).

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для стягнення будь-якої суми заборгованості з огляду на вимоги ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції станом на звернення ПАТ «Укрсоцбанк» з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Разом з тим, у даному випадку правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, став не договір про позасудове врегулювання, а рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року та залишаючи в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 19 липня 2017 року зазначив, що у зв`язку з невиконанням боржником ( третьою особою ОСОБА_1 ) умов договору щодо вчасного погашення кредиту, станом на 22 квітня 2013 року утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком становить 969 947,66 доларів США. Оскільки положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, то банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки для захисту порушеного права. Чинне законодавство не обмежує право кредитора на вибір способу захисту порушеного права. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно у цій справі і є по суті захистом порушеного права кредитодавця щодо виконання позичальником грошового зобов`язання, забезпеченого іпотекою.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та залишаючи в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 12 липня 2017 року зазначив, що у зв`язку з неналежним виконанням умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії станом на 22 квітня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 466 168,38 доларів США. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. З урахуванням норм ст. 33, 36,37 Закону України «Про іпотеку», ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Враховуючи викладені обставини, посилання відповідача та його представника на недійсність даних вимог про стягнення заборгованості після набуття ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмети іпотеки ( нежиле приміщення та однокімнатну квартиру) колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень додаткових угод від 24 червня 2009 року, сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених договором, та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, у свою чергу, зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Як встановлено рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва у справах про звернення стягнення на предмет іпотеки вимога ПАТ «Укрсоцбанк» про дострокове погашення кредиту, процентів від 04 квітня 2013 року була направлена позичальнику ОСОБА_1 у поштовому відділенні Київ-11 рекомендованим листом від 05 квітня 2013 року. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення адресату поштового відправлення вимога була вручена ОСОБА_1 08 квітня 2013 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказані обставини також не заперечуються відповідачем ОСОБА_1 , копії зазначених вимог про дострокове погашення кредиту від 04 квітня 2013 року надані нею до апеляційної скарги ( а.с. 181-184, т. 1).

Таким чином, згідно з вимогами кредитних договорів та положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України, за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Укрсоцбанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання права власності.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Враховуючи вищевказані положення додаткових угод від 24 червня 2009 року про підстави та порядок дострокового погашення кредиту, про обов`язок позичальника достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, а також встановлену рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва дату отримання позичальником ОСОБА_1 вимоги банку про дострокове погашення кредиту від 04 квітня 2013 року, колегія суддів дійшла висновку, що строк дії кредитних договорів змінився після спливу визначених додатковими угодами 30 днів з дня отримання відповідачем вказаної вимоги банку. Отже, строк кредитування за кредитними договорами від 28 лютого 2008 року та від 21 березня 2008 року завершився 08 травня 2013 року.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення решти заборгованості за кредитними договорами, на погашення якої виявилася недостатньою сума коштів, отримана від вартості предметів іпотеки, що за рішенням суду були передані у власність іпотекодержателю.

Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості за кредитними договорами, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з позичальника на користь банку суми процентів та пені, нарахованих після спливу строку кредитування.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого представником позивача до даної позовної заяви про стягнення заборгованості, та достовірність даних про сплату кредиту та процентів у якому підтверджено виписками з особових рахунків позичальника (а.с. 38-99, т. 2), банком було нараховано пеню за несвоєчасне погашення кредиту за договором №10-29/5502 від 28 лютого 2008 року за період з 16 серпня 2014 року по 16 серпня 2015 року на суму 55 116,33 доларів США. Також нараховано пеню за несвоєчасне погашення процентів по вказаному договору за період з 16 серпня 2014 року по 16 серпня 2015 року на суму 37 340,55 доларів США.

Також за кредитним договором № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року банком нараховано пеню за несвоєчасне погашення кредиту за період з 16 серпня 2014 року по 16 серпня 2015 року на суму 14 913,34 доларів США; пеню за несвоєчасне погашення відсотків за період з 16 серпня 2014 року по 16 серпня 2015 року на суму 14 691 долар США.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення пені за період з 16 серпня 2014 року по 16 серпня 2015 року, оскільки вона нарахована після спливу строку кредитування, у зв`язку з пред`явленням до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, який завершився 08 травня 2013 року.

Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення пені на суму 55 116,33 доларів США та 37 340,55 доларів США за договором від 28 лютого 2008 року, а також пені на суму 14 913,34 доларів США та 14 691 долар США за договором від 21 березня 2008 року - слід відмовити.

З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення процентів за користування кредитними коштами, що нараховані після 08 травня 2013 року.

При визначенні суми заборгованості за тілом кредиту та процентів, що нараховані до 08 травня 2013 року, колегія суддів виходить з наступного.

Зі змісту вищевказаних рішень Шевченківського районного суду м. Києва вбачається, що ними встановлено розмір кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_1 , що приймала участь у розгляді вказаних справ як третя особа.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року встановлено розмір заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28 лютого 2008 року станом на 22 квітня 2013 року на загальну суму 960 947,66 доларів США, яка складається із основної суми боргу - 593 262,03 доларів США; заборгованості по відсотках - 328 123,58 доларів США; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 5541,01 долари США; пені за несвоєчасне погашення відсотків - 43 021,04 долари США. Загальна сума заборгованості у гривнях за офіційним курсом НБУ визначена у розмірі 7 752 791 грн. 61 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року по договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року заборгованість визначена станом на 22 квітня 2013 року у сумі 466 168, 38 доларів США, що складається з : 285 275,34 доларів США - основна сума боргу, 157 781,11 доларів США - заборгованість по відсотках, 2424,88 долари США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 20 687,04 долари США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків. Загальна сума заборгованості у гривнях за офіційним курсом НБУ визначена у сумі 3 726 083 грн. 80 коп.

Крім того, сума заборгованості за вказаними кредитними договорами була визначена у доларах США станом на 22 квітня 2013 року в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 липня 2017 року та від 12 липня 2017 року.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вимоги вказаної норми та вищевказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц про необхідність у разі стягнення решти заборгованості виходити із тієї суми, що визначена рішенням про звернення стягнення на предмет застави, якщо заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, колегія суддів вважає за необхідне для розрахунку заборгованості виходити із розмірів, визначених вищевказаними рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва, якими розмір заборгованості встановлений станом на 22 квітня 2013 року. А щодо стягнення процентів - з розміру донарахованих процентів за період з 22 квітня 2013 року по 08 травня 2013 року, оскільки зазначений період не був охоплений вказаними рішеннями суду.

З викладених підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем доказів наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами, а також не приймає до уваги висновки судового експерта Болоніної І.В. за результатами проведення судово-економічної експертизи, проведеної на підставі звернення представників відповідача ОСОБА_1 .

Таким чином, є встановленою рішенням суду обставина та не підлягає доказуванню у даній справі про те, що на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору у липні 2013 року, розмір заборгованості за кредитним договором №10-29/5502 від 28 лютого 2008 року станом на 22 квітня 2013 року становив:

- основна сума боргу - 593 262,03 доларів США;

- заборгованість по відсотках - 328 123,58 доларів США;

- пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 5541,01 долари США;

- пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 43 021,04 долари США.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви та пояснень, отриманих від представників позивача в суді апеляційної інстанції, вартість предмета іпотеки - нежитлового приміщення № 153, загальною площею 206,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на який було звернуто стягнення, була визначена рішенням суду у сумі 4 019 000 грн., та була зарахована на погашення заборгованості після реєстрації права власності на вказаний об`єкт за ПАТ «Укрсоцбанк» (11 липня 2014 року). При цьому вартість предмета іпотеки, визначену у гривнях, було перераховано у валюту кредитування за курсом НБУ 11,752797 грн. за 1 долар США станом на 25 липня 2014 року.

Таким чином, позивачем із вартості предмета іпотеки було зараховано 328 123,58 доларів США на погашення процентів, визначених рішенням суду станом на 22 квітня 2013 року, тобто проценти сплачені у повному обсязі, а також 15 884,44 долари США спрямовано на погашення заборгованості за тілом кредиту.

Тому позивач вказує, що залишок непогашеної заборгованості за тілом кредиту становить 577 377,59 доларів США, а також просить стягнути проценти, нараховані на залишок заборгованості, за період з 22 квітня 2013 року по 16 серпня 2015 року, на суму 193 017,17 доларів США.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованим такий порядок зарахування вартості предмета іпотеки у рахунок заборгованості за кредитом, оскільки висновок про вартість майна, наданий суб`єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс», що був покладений в основу рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року та відповідно до якого вартість нежилого приміщення № 153 , загальною площею 206,1 кв.м., по АДРЕСА_1 , становить 4 019 000 грн., був складений 27 травня 2013 року, відповідно і вартість предмета іпотеки була визначена станом на 27 травня 2013 року.

Однак відповідно до змісту резолютивної частини зазначеного рішення суду, з врахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року про виправлення описки, об`єкт нерухомості підлягав зарахуванню «за вартістю, визначеною на момент набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, в сумі 4 019 000 грн.».

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ( у редакції на час розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки), іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Враховуючи ті обставини, що вартість предмета іпотеки була визначена рішенням суду і не визначалась іпотекодержателем станом на момент набуття права власності на предмет іпотеки ( 11 липня 2014 року), колегія суддів вважає необґрунтованим зарахування у погашення заборгованості предмета іпотеки з перерахунком його вартості, визначеної у гривнях станом на 27 травня 2013 року, у долари США по курсу станом на 25 липня 2014 року (11,752797 грн. за 1 долар США), оскільки як на час визначення вартості об`єкта нерухомості суб`єктом оціночної діяльності 27 травня 2013 року, так і на час ухвалення рішення суду від 29 жовтня 2013 року курс долара США становив 7,993 грн. за 1 долар США.

За викладених обставин, колегія суддів вважає необхідним зробити перерахунок та здійснити зарахування вартості предмета іпотеки, що визначена рішенням суду, станом на момент ухвалення такого рішення, тобто за курсом НБУ долара США до гривні - 7,993 грн. за 1 долар США.

Таким чином, сума заборгованості, яка підлягає погашенню за рахунок вартості предмета іпотеки становить : 4 019 000 / 7,993 = 502 814,96 доларів США.

Відповідно до п.2.11 кредитного договору від 28 лютого 2008 року погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів; штрафні санкції.

Враховуючи черговість погашення заборгованості, визначену вказаним пунктом кредитного договору, сума залишку заборгованості становить: (328 123,58 доларів США (проценти) + 593 262,02 долари США (тіло кредиту)) - 502 814,96 доларів США = 418 570,65 доларів США.

Отже, сума заборгованості, яка залишається непогашеною за рахунок вартості предмета іпотеки, складає суму заборгованості по тілу кредиту 418 570,65 доларів США, яка і підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

При цьому слід зазначити, що сума пені, визначена за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишилась непогашеною в силу вимог п.2.11 кредитного договору, а позовні вимоги про стягнення суми пені заявлені банком за інший період часу.

Враховуючи викладене та положення ч.1 ст. 13 ЦПК України про розгляд судом справи в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що сума пені стягненню не підлягає.

Крім того, не підлягають задоволенню у повному обсязі позовні вимоги про стягнення процентів за період з 22 квітня 2013 року по 16 серпня 2015 року на суму 193 017,17 доларів США, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки наявні правові підстави для стягнення донарахованих процентів за період з 22 квітня 2013 року по 08 травня 2013 року, адже зазначений період не був охоплений вказаним рішенням суду.

Відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку позивача, сума процентів за період з 22 квітня 2013 року по 08 травня 2013 року становить 3 922,12 доларів США (593 262,03 - заборгованість по тілу кредиту станом на 08 травня 2013 року х 14% річних / 360 х 17 днів = 3922,12 доларів США)

Таким чином, загальна сума заборгованості по кредитному договору від 28 лютого 2008 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 418 570,65 доларів США + 3922,12 доларів США = 422 492, 77 доларів США.

По кредитному договору № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року встановлена обставина, яка не підлягає доказуванню у даній справі, про те, що на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору у липні 2013 року, розмір заборгованості за вказаним договором станом на 22 квітня 2013 року становив:

- основна сума боргу - 285 275,34 доларів США;

- заборгованість по відсотках - 157 781,11 доларів США;

- пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 2424,88 долари США;

- пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 20 687,04 долари США.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви та пояснень, отриманих від представників позивача в суді апеляційної інстанції, вартість предмета іпотеки - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , на який було звернуто стягнення, була визначена рішенням суду у сумі 1570 000 грн., та була зарахована на погашення заборгованості після реєстрації права власності на вказаний об`єкт за ПАТ «Укрсоцбанк» (17 березня 2014 року). При цьому вартість предмета іпотеки, визначену у гривнях, було перераховано у валюті кредитування за курсом НБУ 11,384637 грн. за 1 долар США станом на 24 квітня 2014 року.

Таким чином, відповідно до розрахунку позивача, ним із вартості предмета іпотеки було зараховано 136 369,36 доларів США на погашення процентів. Тобто вартості предмета іпотеки за розрахунком позивача не вистачило для погашення заборгованості по процентах, яка була визначена рішенням суду в сумі 157 781,11 доларів США.

Тому позивач вказує, що залишок непогашеної заборгованості за процентами, визначеної рішенням суду від 26 листопада 2013 року, становить 21 411,75 доларів США. Заборгованість за тілом кредиту залишилась непогашеною у повному обсязі - 285 275,34 доларів США. Також позивач просить стягнути проценти, нараховані на суму заборгованості по кредиту за період з 22 квітня 2013 року по 16 серпня 2015 року, на суму 115 378,32 доларів США.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованим такий порядок зарахування вартості предмета іпотеки у рахунок заборгованості за кредитом, оскільки висновок про вартість майна, наданий суб`єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс», відповідно до якого вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , був складений 27 травня 2013 року, відповідно і вартість предмета іпотеки була визначена станом на 27 травня 2013 року у розмірі 1570 000 грн.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 проведено у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29 від 21.03.2008 року у розмірі 1570 000 грн.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ( у редакції на час розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки), іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Враховуючи ті обставини, що вартість предмета іпотеки була визначена рішенням суду і не визначалась іпотекодержателем станом на момент набуття права власності на предмет іпотеки ( 17 березня 2014 року), колегія суддів вважає необґрунтованим зарахування у погашення заборгованості предмета іпотеки з перерахунком його вартості, визначеної у гривнях станом на 27 травня 2013 року, у долари США по курсу станом на 24 квітня 2014 року (11,384637 грн. за 1 долар США), оскільки як на час визначення вартості об`єкта нерухомості суб`єктом оціночної діяльності 27 травня 2013 року, так і на час ухвалення рішення суду від 26 листопада 2013 року офіційний курс НБУ долара США становив 7,993 грн. за 1 долар США.

За викладених обставин, колегія суддів вважає необхідним зробити перерахунок та здійснити зарахування вартості предмета іпотеки, що визначена рішенням суду, станом на момент ухвалення такого рішення, тобто за курсом НБУ долара США до гривні - 7,993 грн. за 1 долар США.

Таким чином, сума заборгованості, яка підлягає погашенню за рахунок вартості предмета іпотеки становить : 1 570 000 / 7,993 = 196 421,87 доларів США.

Відповідно до п.2.6 кредитного договору від 21 березня 2008 року погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за комісіями, прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за комісіями, строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів; штрафні санкції.

Враховуючи черговість погашення заборгованості, визначену вказаним пунктом кредитного договору, сума залишку заборгованості становить: (157 781,11 доларів США (проценти) + 285 275,34 долари США (тіло кредиту)) - 196 421,87 доларів США = 246 634,64 доларів США.

Отже, сума заборгованості, яка залишається непогашеною за рахунок вартості предмета іпотеки, складає суму заборгованості по тілу кредиту - 246 634,64 доларів США, яка і підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

При цьому слід зазначити, що сума пені, визначена за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишилась непогашеною в силу вимог п.2.6 кредитного договору, а позовні вимоги заявлені банком про стягнення суми пені за інший період часу.

Враховуючи викладене та положення ч.1 ст. 13 ЦПК України про розгляд судом справи в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що сума пені стягненню не підлягає.

Крім того, не підлягають задоволенню у повному обсязі позовні вимоги про стягнення процентів за період з 22 квітня 2013 року по 16 серпня 2015 року на суму 115 378,32 доларів США, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки наявні правові підстави для стягнення донарахованих процентів за період з 22 квітня 2013 року по 08 травня 2013 року, адже зазначений період не був охоплений вказаним рішенням суду.

Відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку позивача, сума процентів за період з 22 квітня 2013 року по 08 травня 2013 року становить 1885,99 доларів США (285 275,34 - заборгованість по тілу кредиту станом на 08 травня 2013 року х 14% річних / 360 х 17 днів = 1885,99 доларів США)

Таким чином, загальна сума заборгованості по кредитному договору від 21 березня 2008 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 246 634,64 доларів США + 1885,99 доларів США = 248 520,57 доларів США.

Враховуючи викладене, загальна сума заборгованості, що залишилась непогашеною внаслідок звернення стягнення на предмети іпотеки, та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» становить суму: 422 492, 77 доларів США ( за договором від 28 лютого 2008 року) + 248 520,57 доларів США (за договором від 21 березня 2008 року) = 671 013,34 доларів США.

При цьому слід зазначити, що стягнення заборгованості у валюті кредитування ( в доларах США), виходячи із умов укладених кредитних договорів та додаткових угод до них, положень ст. 533 ЦК України, не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, а також враховуючи вимоги п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України щодо обов`язкової підстави для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. Оскільки позовні вимоги банку задовольняються судом на 52%, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1900 грн. 08 коп.

При поданні відповідачем апеляційної скарги нею було сплачено судовий збір у розмірі 5481 грн. Оскільки вимоги апеляційної скарги задовольняються судом апеляційної інстанції на 48%, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2630 грн. 88 коп.

Таким чином, шляхом взаємозаліку апеляційний суд визначає розмір судових витрат, що підлягають стягненню з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 , в сумі 730 грн. 80 коп. ( 2630 грн. 88 коп. - 1900 грн. 08 коп.)

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року - скасувати та прийняти постанову:

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5502 від 28 лютого 2008 року у загальному розмірі 422 492, 77 доларів США; заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5887 від 21 березня 2008 року у загальному розмірі 248 520,57 доларів США, а всього стягнути заборгованість на суму 671 013 (шістсот сімдесят одна тисяча тринадцять) доларів США 34 ( центи).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 730 грн. 08 коп.

Сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», , адреса місця знаходження м. Київ, вул. Ковпака, 29.

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_8 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2019 року

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.