Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 643/11797/13-ц

провадження № 61-2906св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерного банку «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи,які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Любов Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Трішкової І. Ю., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Л. Л. (далі - приватний нотаріус ХМНО Харченко Л. Л.), про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка є частиною житлового будинку АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л. Л. 25 листопада 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 20 від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_2 у розмірі 3 372 580,48 дол. США та 13 119 386,41 грн пені.

Позов обґрунтований тим, що 26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 20 на суму 2 644 000,00 дол. США на строк з 26 грудня 2007 року до 25 грудня 2012 року зі сплатою за користування кредитними коштами 12,5% річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та іпотекодавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б, відповідно до пункту 2.1.1 якого предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2 285,6 кв. м (у житловому будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без дозволу Банку відчужили квартиру АДРЕСА_1 , власником якої стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Аліма-Т» (далі - ТОВ «Аліма-Т»), яке на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 листопада 2011 року відчужило її ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2013 року у позові ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року, рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2013 року скасовано, позов задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки.

Постановою Верховного Суду України від 13 травня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року скасовано, справу направлено на навий розгляд до суду касаційної інстанції.

Під час розгляду цієї справи Верховний Суд України висловив правовий висновок: у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

У разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається,- у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Дійшовши правильного висновку про поширення на спірні правовідносини норми статті 23 Закону № 898-IV, суд разом з тим застосував її з порушенням частин третьої та четвертої статті 5 цього Закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що судапеляційної інстанції дійшов правильного висновку про поширення на спірні правовідносини статті 23 Закону № 898-IV, проте не врахував положення частин третьої, четвертої статті 5 Закону № 898-IV, залишив поза увагою, що позивач просив звернути стягнення на окрему квартиру як на предмет іпотеки, тоді як предметом іпотеки за договором іпотеки від 09 червня 2008 року визначено не окремі квартири, а будинок в цілому (складається із 123 квартир). Суд апеляційної інстанції не зазначив усіх необхідних складових, передбачених статтею 39 Закону № 898-IV.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2013 року скасовано, позов задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , згідно з договором іпотеки від 09 червня 2008 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у розмірі 13 119 386,41 грн - пені та 3 372 582,48 дол. США, що еквівалентно 26 957 035,78 грн, яка складається з 10 784 717,30 грн - пеня за прострочення погашення кредиту; 2 334 669,38 грн - пеня за прострочення погашення процентів; 2 382 796,72 дол. США - непогашений кредит; 989 783,76 дол. США - прострочена заборгованість за процентами на користь ПАТ АКБ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Украгазбанк» шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону та статті 39 Закону № 898-IV, за ціною не нижче 410 000,00 грн, встановленою відповідно до звіту про оцінку майна, складеного приватним підприємством «Академія Оцінки і Права» 10 червня 2016 року. Проведено розподіл судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою та поширення на ОСОБА_1 відповідно до статті 23 Закону № 898-IV статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи, що до нього перейшло право власності на квартиру, яка є складовою частиною будинку предмета іпотеки. Суд першої інстанції врахував, що дії попереднього іпотекодавця з відчуження вказаної квартири під час зняття судовим рішенням обтяження та право власності ОСОБА_1 на цю квартиру кредитор не оспорює.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, зміст іпотеки, ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення, є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однією з умов надання (отримання) кредиту.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року, просив скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-III «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 квітня 2019 року ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

15 травня 2019 року ухвалою Верховного Суду зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки (№ 643/17966/14-ц).

23 жовтня 2019 року ухвалою Верховного Суду поновлено касаційне провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не звернули уваги, що під час звернення до суду з позовом і вирішення спору у справі № 2-1404/10 Банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, на дострокове повернення залишку кредиту за основним договором. Згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року Банк заявляв вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, в цій частині позовних вимог відмовлено. Позивач правом про перегляд рішення суду не скористався. Отже, є підстави для закриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що Банк просив звернути стягнення на окрему квартиру, тоді як предметом іпотеки за договором іпотеки від 09 червня 2008 року визначено не окремі квартири, а будинок в цілому.

Суд не взяв до уваги правовий висновок Верховного Суду України у цій справі щодо застосування статті 23 Закону № 898-IV.

Не надано оцінки факту реалізації квартир АДРЕСА_3 з дозволу Банку до прийняття рішення від 11 вересня 2009 року про визнання договору іпотеки недійсним без укладення додаткової угоди щодо зміни розміру зобов`язання, предмета іпотеки в частині зменшення площі та кількості квартир, заставної вартості предмета іпотеки.

На момент придбання спірної квартири обтяження не існувало, іпотека була недійсною, згоди позивача не вимагалось.

Рішення суду апеляційної інстанції порушує право власності відповідача.

Суд не звернув уваги, що Банк звернувся до суду з пропуском позовної давності.

Відповідач не мав можливості порушити питання про пропуск позовної давності у зв`язку з неповідомленням його про час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Позивач порушив порядок подання доказів.

Аргументи інших учасників справи

У запереченні на касаційну скаргу Банк зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що зобов`язання за кредитним договором забезпечено договором іпотеки, відповідно до якого є підстави для зверення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи щодо рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року Банку відмовлено у задоволенні позову про звернення стягення на предмет іпотеки з тих підстав, що є рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання договору іпотеки недійсним. На час звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 рішення скасоване, відомості про іпотеку поновлені.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 грудня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 20 на суму 2 644 000,00 дол. США на строк з 26 грудня 2007 року до 25 грудня 2012 року зі сплатою 12,5 % річних.

Відповідно до додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 26 грудня 2007 року № 20, що є його невід`ємною частиною, пункт 1.4. договору викладений у такій редакції: «Кредит надається на придбання житлового будинку літ. В-5, загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2 856,00 кв. м (у будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться у АДРЕСА_2 ; у пункті 2.1. замість слів «договір іпотеки від 26 грудня 2007 року № 20» вказати слова «договір іпотеки від 09 червня 2008 року» № 16/08-Б».

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 20 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та іпотекодавцями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б, відповідно до пункту 2.1.1 якого предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2 285,6 кв. м (у житловому будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності.

У зв`язку з невиконанням позичальником узятих зобов`язань за кредитним договором рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 664 543,02 грн, 2 630 252,33 дол. США, судові витрати у сумі 1 700,00 грн та 120,00 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року визнано недійсним договір іпотеки № 16/08-Б, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; унесено до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо об`єкта - житлового будинку літ. В-5, розташованого на АДРЕСА_2 , порядковий номер запису у Державному реєстрі іпотек 7356523; знято заборону на відчуження житлового будинку літ. В-5, розташованого на АДРЕСА_2 ові, накладену ВАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» згідно з договором іпотеки № 16/08-Б, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н. В. 09 червня 2008 року, реєстровий номер 2836, реєстраційний номер запису в Єдиному реєстрі заборон 8751510.

Під час чинності заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року та під час виключення запису про іпотеку з Державного реєстру іпотек ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2011 року.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року, в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмета іпотеки поновлено, реєстраційний номер 12489264, відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна також поновлено, реєстраційний номер 12488862.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення частково касаційної скарги з таких підстав

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду ( частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 379 ЦК України як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житло як об`єкт права власності повинен відповідати певним критеріям: 1) це має бути приміщення; 2) вказане приміщення має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.

ЦК України визначає, зокрема, такі об`єкти права власності, які можуть розглядатися як житло: житловий будинок (стаття 380 ЦК України), садиба (стаття 381 ЦК України) та квартира (стаття 382 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 382 ЦК України квартирою визнається ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до статті 5 Закону № 898-IV предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Чинне законодавство, зокрема ЦК України, Закон № 898-IVта Закон України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», не містить жодної статті, яка визначала б особливості іпотеки житла - багатоквартирного житлового будинку чи квартир у ньому.

Згідно з пунктом 3.2.8 кредитного договору від 26 грудня 2007 року № 20 у разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цим договором, відшкодування заборгованості за дійсним договором здійснюється банком шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідноз договором іпотеки.

Відповідно до пунктів3.1.5., 3.1.6. договору іпотеки «іпотекодержатель/банк» має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору, за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами.

Пунктом 6.6. договору іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б визначено, що у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку».

Отже, у разі передачі в іпотеку багатоквартирного житлового будинку в цілому, а не окремої квартири у ньому, таке житлове приміщення - квартира, як і інші нежитлові та допоміжні приміщення, що знаходяться у ньому, не можна вважати відокремленими предметами іпотеки, на які може бути звернено стягнення як на самостійні об`єкти нерухомого майна.

Оскільки квартира у багатоквартирному житловому будинку не була самостійним предметом іпотеки, позивач не вправі реалізувати свої права іпотекодержателя шляхом примусового звернення стягнення на неї у встановленому законом порядку незалежно від інших квартир у багатоквартирному житловому будинку, бо таке житлове приміщення як окрема частина об`єкта нерухомого майна не було самостійним предметом іпотеки, а може бути визначено як частка багатоквартирного будинку, який є предметом іпотеки.

Саме такі правові висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19, постановах ВерховногоСуду України від 16 вересня 2015 року, провадження № 6?1193цс15 та від 05 жовтня 2016 року, провадження 6-1582цс16, де вказано, що неможливо звернути стягнення на квартиру як на частину об`єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки) в разі визначення предметом іпотеки за договором іпотеки будинку в цілому, а не окремих квартир.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону № 898-IV іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 цього Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 23 Закону № 898-IV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IVправа на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону № 898-IV, згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, державна реєстрація іпотек на час її виникнення регулювалася Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (утратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис.

Згідно з пунктами 74, 75 Порядку рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і зі статтею 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

За таких обставин, ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що спірна квартира була відчужена з дозволу Банку та вилучена з Державного реєстру іпотек ще до прийняття рішення від 11 вересня 2009 року про визнання договору іпотеки недійсним. Такі обставини не встановлено і судами. Також суди не встановили обставин про внесення змін до іпотечного договору щодо вилучення спірної квартири з предмета іпотеки.

Крім того, відповідно до частини другої статті 36 Закону № 898-IVвизначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Це означає, що в разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва вказані у частині третій статті 36 Закону № 898-IV способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону № 898-IV), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Зазначений правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку, що квартира не є предметом іпотеки за договором іпотеки, а тому позивач не має права звернення стягнення на спірну квартиру, а має право звернути стягнення на житловий будинок, який і є предметом іпотеки, належним чином не мотивував свій висновок, не дав відповіді на всі доводи сторін у справі, не зазначив усі норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Оскільки суди повно і всебічно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у вказаній вище постанові, вважає за необхідне скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, судові рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволеночастковота постановлено нове рішення, то з позивача ПАТ АБ «Укргазбанк», на користь відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір, за подання касаційної скарги у розмірі 187,69 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнитичастково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Любов Леонідівна, про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (код ЄДРПОУ - 23697280) на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги (ін. НОМЕР_1 ) 187 (сто вісімдесят сім) грн 69 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик