Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 460/2754/15-ц

провадження № 61-13972св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне територіальне управління юстиції у Луганській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Луганській області рішення Яворівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року у складі Тесля Б.І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ГТУЮ у Луганській області, в якій просила суд ухвалити рішення, яким поновити їй строк звернення до суду, стягнути із ГТУЮ у Луганській області на її користь 4 872 гривень заборгованості по заробітній платі, 10 068,18 гривень заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5 000 гривень моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, ОСОБА_1 була прийнята на роботу Головним управлінням юстиції у Луганській області з 08 січня 2014 року на посаду консультанта Брянківської державної нотаріальної контори, про що був укладений трудовий договір на визначений строк та виданий наказ. Починаючи з 01 липня 2014 року по 03 листопада 2014 року відповідач затримав виплату заробітної плати. Цього ж дня вона звільнилася з роботи за власним бажанням. Заборгованість по заробітній платі на момент звільнення склала 4 872 грн. Однак при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку, видав не належно оформлену трудову книжку, а саме в ній відсутній запис про звільнення, не видав на її вимогу копію наказу про звільнення. За останні два місяці - вересень 2014 року заробітна плата становить 1 218 грн - 22 робочих дня відпрацьованих, а за жовтень 2014 року заробітна плата становить 1 218 грн 23 робочих днів відпрацьованих, а тому середньоденний заробіток становить (1 218+1 218)/(22+23) - 54,13 грн. З моменту не проведення розрахунку по виплаті заробітної плати, тобто з 01 листопада 2014 року по 31 липня 2015 року - було 186 робочих днів, середньоденний заробіток, визначений складав 54,13 грн, а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 10 068,18 гривень (186 роб. дні х 54,13грн). За таких обставин, слід стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 листопада 2014 року по 31 липня 2015 року в сумі 10 068,18 грн. Крім цього, невиплатою заробітної плати їй заподіяно моральну шкоду, а саме 9 місяців, часто відмовляла собі у необхідних речах, позичала гроші у знайомих для купівлі продуктів харчування, для оплати комунальних послуг та на оздоровлення своєї сім`ї. Неправомірна поведінка відповідача спричинила їй постійні переживання та стреси. Наведеними діями відповідач завдав їй моральних страждань, які полягають у втраті душевного спокою та нормальних життєвих зв`язків. Відсутність засобів для існування, а саме, заробленої заробітної плати, є не тільки порушенням її законних прав, що за законом є фактором спричинення моральної шкоди, а також потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя в умовах відсутності коштів при несвоєчасній їх виплаті.

Короткий зміст судового рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. Стягнуто із Головного територіального управління юстиції у Луганській області в користь ОСОБА_1 : 4 389 грн 40 коп. заборгованості по заробітній платі; 7 900 грн 88 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 5 000 грн моральної шкоди (а.с. 46-50).

Рішення мотивовано тим, що строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди позивачка пропустила з поважних причин, оскільки про порушення свого права вона дізналася від відповідача у травні 2015 року. Так як, відповідач, починаючи з листопада 2014 року обіцяв виплатити зарплату, посилався про необхідність подачі документів про переселення. Ці документи до травня 2015 року знаходилися в зоні АТО. У травні 2015 року вона звернулася в Яворівський районний суд Львівської області з позовом про стягнення заборгованості по зарплаті, моральної шкоди, середнього заробітку, ухвалою суду від 18 травня 2015 року позов повернуто. Після цього звернулася з заявою про видачу судового наказу. Ухвалою від 27 липня 2015 року цього ж суду судовий наказ про стягнення заборгованості по зарплаті скасований. Тому суд прийшов до висновку, що оскільки позивачка, перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, має право на виплату їй заробітної плати за час її роботи та середній заробіток за час затримки розрахунку із нею, та моральної шкоди, заподіяної їй невиплатою заробітної плати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2016 року ГТУЮ у Луганській області звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, у якій просить вказані рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

18 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу призначено до розгляду.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

29 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу призначено до розгляду.

13 червня 2018 року зупинено касаційне провадження у даній справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

18 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду поновлено касаційне провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій необґрунтовано не застосовано до спірних правовідносин єдиний існуючий на сьогодні законодавчий акт - Закон України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичої операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13 січня 2015 року № 85 передбачено, що громадянам, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадянам, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція, має бути погашена заборгованість із виплат (зокрема) заробітної плати, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, до 31 грудня 2015 року. З цією метою відповідно до Прикінцевих положень вище згаданого Закону Кабінету Міністрів України у місячний термін з дня опублікування цього Закону було доручено розробити порядок погашення заборгованості із виплат (зокрема) заробітної плати, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, однак станом на даний час відповідний проект Кабінетом Міністрів України не розроблений.

Також зазначав, що частиною 1 статті 117 КЗпП України встановлено, що підприємство, установа, організація повинні виплатити звільненому працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, та вважає, що оскільки вина відповідача у невиплаті позивачці заробітної плати відсутня, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягненню не підлягає, так само, як не підлягає до стягнення моральна шкода.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що згідно наказу №44 від 08 січня 2014 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу Головним управлінням юстиції у Луганській області з 08 січня 2014 року на посаду консультанта Брянківської державної нотаріальної контори.

03 листопада 2014 року ОСОБА_1 звільнена з посади консультанта Брянківської державної нотаріальної контори за власним бажанням, відповідно до статті 38 КЗпП України.

За період з липня 2014 року по день звільнення позивачки з роботи (03 листопада 2014 року) відповідач не виплачував їй заробітну плату та в порушення вимог статті 116 КЗпП України не провів розрахунку з нею при звільненні її з роботи 03 листопада 2014 року.

Судом також встановлено, що під час перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем (в тому числі і у період з липня 2014 року по день звільнення позивачки з роботи 03 листопада 2014 року) та після звільнення її з роботи у неї на утриманні перебував малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13), а її звільнення з роботи та переміщення на проживання у Львівську область (де вона з малолітньою дитиною змушена тимчасово проживати у відомчому санаторії «Шкло» смт. Шкло) мало вимушений характер у зв'язку з тимчасовою окупацією частини території України та проведенням у Луганській області антитерористичної операції, що стверджується довідкою від 20 жовтня 2014 року про взяття (позивачки) на облік, як особи переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (а.с. 12).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Виплата заробітної плати працівнику гарантована статтею 43 Конституції України.

Статтею 94 КЗпП Українипередбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статей 115, 116 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Суди наведене врахували та правильно виходили із того, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме: не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення, вірно виходив з того, що при визначенні середньої заробітної плати позивача за основу береться заробітна плата за останні два місяці - вересень 2014 року заробітна плата становить 1218 грн - 22 робочих дня відпрацьованих, а за жовтень 2014 року заробітна плата становить 1 218 грн 23 робочих днів відпрацьованих, а тому середньоденний заробіток становить (1 218+1 218)/(22+23) - 54,13 грн. З моменту не проведення розрахунку по виплаті заробітної плати, тобто з 01 листопада 2014 року по 31 липня 2015 року - було 186 робочих днів, середньоденний заробіток, визначений складав 54,13 грн, а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 10 068,18 грн (186 роб. дні х 54,13 грн).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно стягнули з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не зазначено, в чому полягає ця шкода та якими неправомірними діями відповідача заподіяно моральну шкоду позивачу.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суди врахували, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Однак, слід зазначити щодо безпідставності висновків суду про задоволення позовної вимоги про поновлення строку звернення до суду, з огляду на таке.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, змінивши оскаржене судове рішення районного суду шляхом виключення із його мотивувальної та резолютивної частини висновків про пропущення позивачем строку звернення до суду.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Луганській області задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року змінити, виключити із мотивувальної та резолютивної частини рішення висновки щодо задоволення вимоги про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду як зайві.

В іншій частині рішення Яворівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров