П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 759/5349/18

Провадження: № 22-ц/824/15025/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.,

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Величко Т.О.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням умов договору,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.09.2017 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 був укладений договір № 58, згідно якого відповідач зобов`язався виготовити меблеві вироби, а позивач зобов`язався прийняти і оплатити виготовлені вироби. На виконання умов договору 21.09.2017 року він, ОСОБА_3 , здійснив передплату у розмірі 40 000 грн. Однак відповідач взяті на себе зобов`язання з виготовлення меблів за договором не виконав, а тому просив суд розірвати укладений між ними договір від 20.09.2017 року та стягнути з ОСОБА_3 на його користь сплачену передплату в розмірі 40 000 грн., неустойку в сумі 176 000 грн. та судовий збір.

РішеннямСвятошинського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 рокупозов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму предоплати по договору №58 від 20.09.2017 року у розмірі 40 000 грн. та неустойку у розмірі 176 000 грн., всього на загальну суму 216 000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач вже не є ФОП та не отримує дохід від здійснення підприємницької діяльності. Зазначає, що стягнення з нього пені у розмірі, що більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, не відповідає справедливому розгляду справи. Окрім того, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вказав, що відповідач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, виготовив меблі, але позивач відмовився без пояснення причин надавати доступ до приміщення для їх встановлення, тобто, сам же і порушив умови договору.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

ОСОБА_3 правом відзиву відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не скористався.

В судовому засіданні адвокат Богомаз С.А. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованність.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 20.09.2017 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір № 58, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов`язання організувати (забезпечити) виготовлення за письмовими зразками позивача меблі, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався сплатити певну грошову суму за прийняття виробів на умовах цього договору (а. с. 18-19).

Відповідно до п 3.2.1 договору замовник здійснює передоплату у розмірі 40 000 грн. не пізніше наступного банківського дня після підписання договору.

Пунктом 2.4 договору визначено строк виготовлення виробів, який складає 18 робочих (банківських) днів від сплати замовником передплати та узгодження ескізу кожної конструктивної частини (елементу) виробу.

Згідно п. 2.4.1 договору після закінчення виготовлення виробів виконавець узгоджує із замовником дату та час доставки конструктивних елементів (деталей) виробів. Роботи зі встановлення виробів починаються у погоджений сторонами день.

Згідно п. 2.9 договору вироби будуть встановлюватись за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у випадку порушення виконавцем строків виконання робіт за договором, за кожен день прострочення замовнику сплачується неустойка в розмірі 1000 грн. за кожен день прострочення.

На виконання умов договору ОСОБА_3 здійснив передоплату в сумі 40 000 грн., що підтверджується розпискою відповідача ОСОБА_2 на другому екземплярі договору, який отримав позивач (а.с.72 зворот).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем допущено істотне порушення умов договору, адже після отримання передоплати від позивача, умови договору виконані не були, меблеві вироби не виготовлені та не встановлені. Також суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги про стягнення неустойки в сумі 176 000 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки на час звернення позивача до суду 13.04.2018 року зобов`язання за договором не було виконане, попри те, що меблі згідно умов договору повинні були бути виготовлені та встановлені до 20.10.2017 року, а, розмір неустойки визначений умовами договору та складає 1000 грн. за кожен день прострочення замовлення.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ст.525, 526, 530, ст.610, ст.611 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від його виконання не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 612 ЦК України, боржник уважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Спірні правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються нормами ЦК України, що опосередковують правовідносини за договором підряду, згідно з яким одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1 ст. 837 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 837, 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 839 ЦК України підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Згідно ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Статтею 846 ЦК України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно з ст. 852 ЦК України якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Аналогічні положення щодо розірвання договору та відшкодування збитків передбачені і Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

Статтею 866 ЦК України передбачено, що договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.

Згідно із ч. 1 ст. 872 ЦК України, якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, він має право вимагати за своїм вибором: виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; розірвання договору та відшкодування збитків.

Оскільки, відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за договором підряду, не виготовив замовлені позивачем меблі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для розірвання договору № 58 від 20.09.2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та стягнення з ОСОБА_2 суми передоплати у розмірі 40 000 грн.

При перевірці доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 83 ЦПК України передбачено, що відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 стверджував, що він виконав зобов`язання за договором, виготовив меблі, але позивач відмовився без пояснення причин надавати доступ до приміщення для їх встановлення, однак, вказані обставини не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки жодними доказами дані обставини не підтверджені.

Окрім того, відповідно до п. 6.2. договору сторона, для якої стало неможливим виконання обов`язків за цим договором, зобов`язана письмово повідомити про це іншу сторону не пізніше 10 днів з моменту настання форс-мажорних обставин. Відсутність такого повідомлення позбавляє відповідну сторону права посилатись на них у майбутньому.

Матеріали справи не містять будь-яких підтверджень письмового або усного повідомлення ОСОБА_2 замовника - ОСОБА_3 щодо неможливості виконання обов`язків за цим договором як на підставі форс-мажорних обставин, так і будь-яких інших (наприклад, неможливості отримання доступу до приміщення).

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги щодо виконання ОСОБА_2 умов договору є неприйнятними.

Щодо доводів апеляційної скарги про несправедливість стягнення неустойки, розмір якої удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно ч.1 та 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини 3 статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц та від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17.

Судом встановлено, що у зв`язку із порушенням виконавцем строків виконання робіт за договором, за кожен день прострочення замовнику сплачується неустойка у розмірі 1000 грн. за кожен день прострочення, отже, з відповідача підлягає стягненню неустойка за прострочення виконання зобов`язання за договором за період з 20 жовтня 2019 року по 13.04.2018 року в розмірі 176 000 грн. (з розрахунку 1000 грн. х 176 днів прострочення зобов`язання).

З огляду на вищевикладене, висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойки у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, що відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому вирішенню справи.

За таких підстав, колегія суддів доходить висновку про зменшення розміру неустойки з 176 000 грн до 40 000 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року зміні шляхом зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , з 176 000 грн до 40 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення неустойки змінити.

Зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , з 176 000 (ста сімдесяти шести тисяч) гривень до 40 000 (сорока тисяч) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

Б.Б. Левенець