РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1997/19

20 листопада 2019 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Олійника П. В.

з участю секретаря Рубельського О. С.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з приватної житлової квартири

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_3 з належної їй на праві приватної власності житлової квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до договору купіплі-продажу від 20.06.2019 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вона має на праві власності житлову квартиру АДРЕСА_1 . Однак, в даній квартирі зареєстрована і проживає відповідач ОСОБА_3 . На прохання та вимоги виселитись та знятись з реєстраційного обліку у добровільному порядку остання не реагує. Як новий власник зазначеної вище житлової квартири не дає ОСОБА_3 згоди на її подальше проживання в ній і не має наміру укладати з нею письмового договору найму зазначеної квартири. Проживання ОСОБА_3 у належній їй квартирі на праві власності не дає їй можливості вселитися та користуватися і розпоряджатися нею на свій розсуд.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просять позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог. Так, останній в судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з бувшим власником квартири і з його згоди на правах члена його сім`ї вселилась та проживає у спірній квартирі, розташованій у АДРЕСА_2 . Після розірвання шлюбу у 2007 році продовжувала проживати у даній квартирі і проживає по даний час. Крім того, вказує на те, що позивач не довів підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК РСР, для виселення відповідачки, зокрема, що відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тому підстав для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України та виселення відповідачки у зв`язку з її поведінкою відсутні.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що мав на праві приватної власності квартиру за адресою АДРЕСА_3 , однак згідно договору купівлі-продажу від 20.06.2019 року продав дану квартиру ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та покази свідка, з`ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Згідно ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-5 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 20.06.2019 року ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.06.2019 року ОСОБА_1 має на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно довідки співвласників багатоквартирного будинку Молодіжний №105 від 03.07.2019 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 дійсно проживає в АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї.

Аналогічну правову позицію, висловлено Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Водночас, відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення.

Що ж стосується посилання представника відповідача на те, що позивач в позовній заяві посилається на норми Житлового кодексу, які не підлягають застосуванню у даній справі, то варто зазначити наступне.

Постановою Пленуму вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав (п. 3) передбачено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху.

Ухвалюючи рішення, суд має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що право власності на квартиру ОСОБА_1 було набуто останньою на законних підставах, за договором купівлі-продажу, а тому позовна вимога позивача про виселення ОСОБА_3 є обґрунтованою та позов підлягає до задоволення.

У відповідності до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 768,40грн.

На підставі викладеного, керуючись 0, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268-273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з приватної житлової квартири задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з житлової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяП. В. Олійник