Ухвала

13 травня 2019 року

м. Київ

справа № 209/1081/16-ц

провадження № 61-8333 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання неналежним переказ грошових коштів, визнання неправомірними дії працівників банку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк», в якому посилалася на те, що вона понад 10 років була клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» (мала в користуванні зарплатну та кредитну картки зазначеної банківської установи), стала жертвою шахрайства з боку невідомих осіб та, у подальшому, зазнала переслідувань фінансового характеру з боку ПАТ КБ «Приватбанк».

З урахуванням наведеного просила визнати переказ грошових коштів

07 березня 2015 року з кредитної картки НОМЕР_1 на рахунки третіх осіб за допомогою Мерчанта «Альфа банку» (платіжного шлюзу) неналежним; визнати дії банка щодо стягнення з неї заборгованості та відшкодування грошових коштів у сумі 20 600,00 грн, а також нарахованих за цей час пені та штрафних санкцій неправомірними; відшкодувати їй пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок у розмірі 6 600,00 грн; відшкодувати їй та її дитині

ОСОБА_2 незаконно зняті з «Золотої картки» № НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 400,00 грн; відшкодувати їй та її дитині завдану зазначеними діями адміністрації банку моральну шкоду у розмірі 15 тис. грн; відшкодувати завдану їй адміністрацією ПАТ КБ «ПриватБанк» за мовною (національною) ознакою моральну шкоду у розмірі 15 тис. грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неналежним переказ грошових коштів, що відбувся 07 березня 2015 року з кредитної картки «Mastercard Gold»

№ НОМЕР_1 ОСОБА_1 на рахунки третіх осіб за допомогою Мерчанта «Альфа банку» (платіжного шлюзу) у сумі 20 600,00 грн. Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та відшкодування грошових коштів у сумі 20 600,00 грн, що розміщувалися на «Mastercard Gold» НОМЕР_1, а також нарахованих за цей час пені та штрафних санкцій. Стягнуто з

ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 зняті з картки шляхом автоматичного списання коштів для погашення простроченої заборгованості - «Золотої картки» НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 400,00 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року залишено без змін.

У травні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначила у грошовому вимірі.

Ціна позову у даній справі становить 37 тис. грн (6 600,00 грн+400,00 грн+

15 тис.грн.+15 тис. грн), яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує

ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(1 921,00 грн*100=192 100,00 грн).

Крім того, було заявлено вимоги немайнового характеру (визнання неналежним переказ грошових коштів, визнання неправомірними дії працівників банку).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, статтями 175, 176, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання неналежним переказ грошових коштів, визнання неправомірними дії працівників банку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Д. Д. Луспеник