Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 465/3551/16

провадження № 61-34381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первинним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Львівська міська рада,

представники позивача: Вовк ІринаВасилівна, Крупник Петро Володимирович,

відповідач за первинним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради,

представник третьої особи - Качабульський ІгорВолодимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та Львівської міської ради на рішення апеляційного суду Львівської області в складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В. від 02 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на самочинно збудований будинок на АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що у 2002 році ОСОБА_6 було дозволено завершення самовільно розпочатої добудови до житлового будинку АДРЕСА_2.

В подальшому, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 04 квітня 2003 року № 242, ОСОБА_6 було дозволено проектування індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1. Однак ОСОБА_6 усіх вимог рішення виконавчого комітету не виконав, зокрема, не отримав дозволу на виконання будівельних робіт, не ввів об'єкт в експлуатацію. Крім того, зазначений об'єкт зведений на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, його спадкоємцем є дружина ОСОБА_3

Посилаючись на приписи статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та пункт 5.1.2. Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 835, Львівська міська ради просила задовольнити позов.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на будинок на АДРЕСА_1.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_6 на виконання рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 04 квітня 2003 року № 242 отримав необхідну дозвільну документацію. Індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 відповідає Державним стандартам, будівельним нормам і правилам, що підтверджується позитивними висновками за результатами технічного обстеження конструкцій житлового будинку, виготовленими ЛКП «Архбуднагляд» та технічним паспортом на садибний житловий будинок на АДРЕСА_1.

Враховуючи те, що будівництво є завершеним з дотриманням усіх державних стандартів, будівельних норм і правил та не порушує прав інших осіб, відповідач просить суд визнати за нею право власності на спірний будинок.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року у задоволенні первинного позову Львівської міської ради відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на індивідуальний житловий будинок на АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первинного позову, виходив із недоведеності Львівською міською радою того, що спірний будинок на момент його будівництва був самочинним.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд виходив із доведеності та обґрунтованості її позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову. В решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що житловий будинок на АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, тому право власності на нього не винила ні у спадкодавця, ні у його спадкоємця, оскільки такі особи були лише власниками будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва та могли увійти до предмету спадщини. Крім того, оформлення права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відноситься до компетенції органів місцевої влади, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 та Львівська міська рада подали касаційні скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати зазначене рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3

Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури № 3, не врахував, що порушень будь-яких прав та інтересів територіальної громади м. Львова на земельну ділянку не було; рішення органів місцевого самоврядування м. Львова, які діють від імені територіальної громади м. Львова, було надано дозвіл на забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1. Доказів скасування рішень органів місцевого самоврядування, яким дозволена забудова земельної ділянки, немає. Тому підстави для вступу прокурора у справу були відсутні. Матеріалами справи узгоджується що будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 здійснювалося на підставі чинних рішень компетентних органів місцевого самоврядування, тому підстав вважати, що вказаний будинок на момент будівництва був самочинним немає. Відтак, право ОСОБА_3 може бути захищено в обраний нею спосіб.

Відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не подано.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення первинного позову Львівської міської ради не оскаржується в касаційному порядку, тому в цій частині не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Так, звертаючись до суду із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, Львівська місцева прокуратура № 3 зазначила про те, що місцевий суд, ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на будинок на АДРЕСА_1, не врахував, що він збудований на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила будівництво, тому є самочинним будівництвом. За таких обставин, у ОСОБА_3 фактично були відсутні підстави для звернення до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на будинок, оскільки в неї не виникло право щодо вказаного будинку як об'єкту цивільних прав; таке право не є порушене, відтак й місцевим судом було безпідставно здійснено захист її прав шляхом визнання права власності на майно. Земельна ділянка, на якій збудовано спірний будинок, є комунальною власністю і відповідно до пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України перебуває у віданні Львівської міської ради. У даному випадку порушено інтереси держави в особі Львівської міської ради, оскільки створені передумови для вибуття з власності територіальної громади земельної ділянки, на якій здійснено незаконне будівництво. При цьому, органом місцевого самоврядування не вжито будь-яких заходів до скасування рішення місцевого суду, що свідчить про неналежне здійснення ним своїх повноважень та є підставою для втручання органів прокуратури у розгляд вказаної справи.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 04 квітня 2003 року № 242 «Про проектування та будівництво гр. ОСОБА_6 індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1» дозволено ОСОБА_6 проектування індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1.

10 жовтня 2003 року начальником управління архітектури і містобудування Львівського міськвиконкому ОСОБА_6 затверджено архітектурно-планувальне завдання № 385 «Про проектування та будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1» та погоджено місце розташування земельної ділянки для будівництва вказаного будинку.

Вказані рішення органів місцевого самоврядування є чинними та ніким не оспорюються.

Приймаючи до розгляду апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 3 та переглядаючи рішення суду першої інстанції за вказаною апеляційною скаргою, апеляційний суд не перевірив та не встановив наявність виключного випадку для подання апеляційної скарги Львівською місцевою прокуратурою № 3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради. Зокрема, не з'ясував, в чому саме полягає неналежне здійснення суб'єктом владних повноважень - Львівською міською радою відповідних повноважень щодо захисту інтересів територіальної громади м. Львова. Апеляційний суд не перевірив дотримання прокурором порядку, встановленого частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою в інтересах Львівської міської ради.

Натомість, апеляційний суд лише констатував факт, що оформлення права власності на самочинне збудоване нерухоме майно відноситься до компетенції органів місцевої влади, а відтак суд не може замінювати органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.

Саме лише посилання в апеляційній скарзі на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття апеляційної для розгляду не достатньо.

Крім того, Львівська міська рада не оскаржувала рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні її позову, не оскаржила рішення апеляційного суду в частині задоволення позову, а подану касаційну скаргу мотивувала обґрунтуванням незгоди з прийняттям апеляційним судом апеляційної скарги в інтересах ради та з висновками апеляційного суду саме в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 Зазначене не є безумовною підставою вважати, що вона неналежним чином здійснює свої повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади м. Львова.

З урахуванням наведеного, доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що переглядаючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури № 3, апеляційний суд порушив норми процесуального права.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права власності на будинок в силу вимог статті 411 ЦПК України скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права власності на будинок скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду в частині скасування втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило