Провадження №22-ц/812/367/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Миколаїв

Справа № 473/3553/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

Науково - виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер»

до

приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_1

про визнання протиправними дій нотаріуса

за апеляційною скаргою

Науково - виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» (далі - НВ ТОВ «Агро-Інтер»)

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Старжинською О.Є. 12 грудня 2018 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена

у с т а н о в и в:

20 вересня 2018 року НВ ТОВ «Агро-Інтер» звернулось з позовом до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_1 про визнання протиправними дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису від 19 квітня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №231 на підставі договору позики від 12 вересня 2012 року, який укладений між НВ ТОВ «Агро-Інтер» та ПП «Воронівка Агро».

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між ним та ПП «Воронівка Агро» 12 вересня 2012 року укладено нотаріально посвідчений договір позики. За зверненням ПП «Воронівка Агро» приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_1 без належних документів, що підтверджують безспірність заборгованості іншої сторони правочину, вчинив виконавчий напис.

Посилаючись на те, що вказаною нотаріальною дією порушено його право, так як було відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим документом про стягнення грошових коштів з НВ ТОВ «Агро-Інтер» на користь ПП «Воронівка Агро» - безпідставно стягнено грошові кошти, накладено арешт на все майно і грошові кошти, позивач просив визнати поважною причину пропуску строку на звернення з позовною заявою та поновити строк звернення до суду, задовольнивши позов.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову НВ ТОВ «Агро-Інтер» відмовлено . Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не є належним в правовідносинах, які виникли між сторонами.

В апеляційній скарзі НВ ТОВ «Агро-Інтер», посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції щодо неналежного способу захисту порушеного права обраного позивачем та відсутності преюдиційного факту, встановленого рішення господарського суду, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу ОСОБА_1, посилаючись на те, що наведені апелянтом доводи не відповідають дійсності і не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також відповідачем була подана заява про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 199 грн. 62 коп.

Від представника позивача надійшло клопотання про зменшення судових витрат, з посиланням на те, що розмір цих витрат не є співмірним із складністю справи та виконаними роботами, оскільки адвокат позивача жодного разу не приймала участі у судовому засіданні, відзив на позовну заяву та апеляційну скаргу подано особисто приватним нотаріусом ОСОБА_1 ,а справа не є складною,

У судове засідання апеляційного суду сторони не заявились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином (а.с.20,21 т.2). Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до положень ч. 2 ст. 372ЦПК України справа розглядалась у відсутність сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що між НВ ТОВ «Агро-Інтер» та ПП «Воронівка Агро» 12 вересня 2012 року було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_1, за умовами якого (п.9 Договору) у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, позикодавець має право звернути стягнення на майно позичальника у будь-якому порядку передбаченому законодавством України, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису.

19 квітня 2013 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_1 вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №231 і за яким пропонується стягнути з НВ ТОВ «Агро-Інтер» на користь ПП «Воронівка Агро» грошові кошти в сумі 1 500 000 грн. та витрати.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 4 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог ПП «Воронівка Агро» про стягнення боргу з НВ ТОВ «Агро-Інтер» з підстави необґрунтованості вимог та зустрічних позовних вимог НВ ТОВ «Агро-Інтер» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з підстави спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі.

Звертаючись до суду з позовом про визнання протиправними дій нотаріуса, НВ ТОВ «Агро-Інтер» посилалось на те, що приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_1 без належних документів, що підтверджують безспірність заборгованості іншої сторони правочину, вчинив виконавчий напис, що призвело до порушення прав позивача.

Втім, згідно статті 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дій або відмова у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб'єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 367/2847/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 308/2282/16-ц:

З матеріалів нотаріальної справи № 02-20 щодо вчинення виконавчого напису вбачається, що учасником нотаріальної дії по вчиненню виконавчого напису було ПП «Воронівка Агро».

НВ ТОВ «Агро-Інтер» безпосередньо не брало участі у нотаріальному процесі під час вчинення приватним нотаріусом. Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_1 виконавчого напису за яким пропонується стягнути з НВ ТОВ «Агро-Інтер» на користь ПП «Воронівка Агро» грошові кошти в сумі 1 500 000 грн. та витрати.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки фактично такий спосіб захисту як оскарження нотаріальних дій нотаріуса по вчиненню виконавчого напису (в даному випадку - визнання дій нотаріуса протиправними) не тягне за собою будь-яких наслідків для сторін договору, на підставі якого вчинено виконавчий напис та жодним чином не впливає на чинність виконавчого напису.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним способом захисту порушених прав позивача, оскільки відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється на підставі виконавчих документів, таким виконавчим документом є, зокрема, виконавчий напис нотаріуса. Тобто, виконавче провадження відкривається на підставі виконавчого напису нотаріуса, а не на підставі нотаріальної дії зі вчинення виконавчого напису, а тому нотаріальна дія зі вчинення виконавчого напису, окремо від виконавчого напису як нотаріального акту, не зачіпає прав, свобод та інтересів НВ ТОВ «Агро-Інтер».

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ПП

«Воронівка Агро», яка є стороною договору позики, існував спір про право цивільне. Договір позики фактично оспорювався позивачем, та належним відповідачем у такій справі була саме друга сторона договору, а не нотаріус, оскільки цивільна відповідальність за незаконно посвідчений договір покладається не на нотаріуса, а на сторону договору, на користь якої він вчинений. Сам же нотаріус був залучений судом як третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у такій справі фактично жодним чином не впливає на нотаріуса, оскільки він не в змозі своїми діями або припиненням своїх дій вплинути на поновлення порушеного права позивача.

За таких обставин не можна погодитись з доводами НВ ТОВ «Агро-Інтер» стосовно належно обраного ним способу захисту порушеного права, оскільки це суперечить положенням статті 50 Закону України «Про нотаріат».

Що стосується доводів позивача щодо преюдиційних обставин, встановлених у рішенні Господарського суду м. Києва від 26 липня 2017 року у справі № 910/5226/17, то суд першої інстанції вірно виходив з того, що правову оцінку суду у цій справі не можна вважати преюдиційним фактом у розумінні ст. 82 ЦПК України.

Таким чином колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За правилами ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до частини 3 цієї норми для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторін, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок, умови та обставини, які суд має враховувати при розподілі судових витрат регламентовані ст.141 ЦПК України. Загальними правилами за цією нормою є покладення судових витрат на сторони в залежності від задоволення позову (частина 2); врахування таких обставин, як взаємозв'язок з розглядом справи, обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, ціни позову, значення справи для сторін (частина 3); встановлення розміру витрат на підставі наданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо) (частина 8) та інші.

Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката Цвєткової К.В. суду було надано договір про надання правової допомоги № 79/10-18 від 19 жовтня 2018 року, додаток до договору № 1 від 19 жовтня 2018 року, акт надання послуг до додатку № 1 від 7 грудня 2018 року, звіт про деталізований обсяг наданих послуг до додатку № 1 від 7 грудня 2018 року, рахунок на суму 28036 грн. 65 коп., довідка-підтвердження про надходження коштів на банківський рахунок адвокатського об'єднання «Гвоздій та Оберкович», дублікат квитанції а також додаток до договору № 2 від 24 січня 2019 року, акт надання послуг до додатку № 1 від 20 лютого 2019 року, звіт про деталізований обсяг наданих послуг до додатку № 2 від 20 лютого 2019 року року, рахунок на суму 22 162 грн. 97 коп., довідка-підтвердження про надходження коштів на банківський рахунок адвокатського об'єднання «Гвоздій та Оберкович», дублікат квитанції ( а.с. 31-64 т. 2)

Втім, колегія суддів вважає, що розрахунок таких витрат не ґрунтується на положеннях ст.141 ЦПК України та не містить таких критеріїв як «об'єктивний та співмірний обсяг наданої правничої допомоги».

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, що повною мірою відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу. Відтак, питання про зменшення неспівмірних витрат на послуги адвоката може бути ініційоване лише іншою стороною процесу.

Позивачем подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу з посиланням на те, що розмір цих витрат не є співмірним із складністю справи та виконаними роботами, оскільки адвокат позивача жодного разу не приймала участі у судовому засіданні, відзив на позовну заяву та апеляційну скаргу подано особисто приватним нотаріусом ОСОБА_1 ,а справа не є складною,

Принцип обґрунтованості судових витрат запроваджено й практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне рішення 02 червня 2014 року) зазначено, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (пункт 268); а сума гонорару, яка визначена між адвокатом та клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

З урахуванням викладеного, враховуючи не велику складність справи та обсяг необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, а також співмірність розміру судових витрат із ціною позову, колегія суддів вважає, що з НВ ТОВ «Агро-Інтер» на користь відповідача підлягає стягненню 2000 грн. судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу у зв'язку з переглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» на користь приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_1 2000 гривень витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 1 березня 2019 року.