Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 752/20739/15-ц

провадження № 61-11967св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, на ухвалу Голосіївського районного суду

м. Києва від 19 жовтня 2016 року у складі судді Ладиченко С. В., рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року у складі судді Ладиченко С. В. та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належала його сину ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 жовтня

1997 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер.

Після його смерті, 12 вересня 1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрієвою Ю. П. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, яку у рівних частках успадкували він, його дружина ОСОБА_9 та син померлого

ОСОБА_10

21 квітня 2003 року його дружина ОСОБА_9 склала заповіт, відповідно

до якого 1/3 частину вказаної квартири вона заповіла онуку

ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 померла.

У жовтні 2014 року, у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, її онук ОСОБА_10 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року за ОСОБА_10 визнано право власності за заповітом після смерті ОСОБА_9 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1

у м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_10 помер.

Після смерті ОСОБА_11 він звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

У вересні 2015 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т. Ф. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю реєстраційного посвідчення на правовстановлюючих документах на спадкове майно.

09 грудня 2015 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 17 жовтня 2015 року державним реєстратором було вчинено запис про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія

та номер: 5-8413, виданий 23 березня 1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М.

Зазначав, що договорів на відчуження вказаної квартири у 1999 році ні він, ні його дружина ОСОБА_9, ні онук ОСОБА_10 не укладали, підписи на вказаному документі є підробленими, він у встановлений законом строк прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати її у ОСОБА_4 на свою користь.

Також зазначав, що з приводу неправомірного заволодіння належною йому квартирою на підставі підробленого договору купівлі-продажу Голосіївським ГУ Національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 0000290.

Після реєстрації 17 жовтня 2015 року права власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 1999 року, ОСОБА_4 відчужив указану квартиру ОСОБА_5

У березні 2016 року йому стало відомо, що ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу від 05 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. відчужила спірну квартиру ОСОБА_3

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 збільшив свої позовні вимоги та просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23 березня 1999 року укладений між нимОСОБА_9, ОСОБА_15 та ОСОБА_4, витребувати квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на його користь, а також визнати за ним право власності на вказану квартиру.

02 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання правомірності набуття майна у власність.

ОСОБА_3 просила суд визнати, що з 05 березня 2016 року спірна квартира перебуває у її законному володінні, як правомірно набута на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_5

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року вказані позови було об'єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи:

ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правомірності набуття майна у власність залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою належним чином повідомленої ОСОБА_3 про день і час судового засідання та ненадання заяви про розгляд справи за її відсутності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 75,1 кв. м, житловою площею 42,1 кв. м, на користь ОСОБА_2

Визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23 березня

1999 року укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_15 та ОСОБА_4

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що достатніми та допустимими доказами було доведено ту обставину, що власниками спірної квартири були ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_15 жодних договорів на відчуження вказаної квартири у 1999 році вони неукладали, волевиявлення на її продаж у останніх не було. Крім цього, ОСОБА_15 станом на березень 1999 року був малолітньою особою та не мав необхідного обсягу дієздатності на час його укладення, тому є підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Враховуючи ту обставину, що позивач позбавлений можливості у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати своє право власності, яке заперечується новим її власником, то позов про визнання за позивачем права власності на спірне майно та його витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 є обґрунтованим.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року в частині витребування квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також в частині розподілу судових витрат скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про витребування квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що задовольняючи позов в частині визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 березня 1999 року недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що продавцем за вказаним договором вказано в тому числі ОСОБА_15, який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 року, і на той час не мав необхідного обсягу дієздатності на час його укладення.

Оскільки запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії, а бланк серії ААР № 256912 є унікальним та виготовляється лише в одному екземплярі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 було зареєстровано на підставі підробленого договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 1999 року.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 позбавлений можливості у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати своє право власності, яке заперечується новим її власником, вважав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне майно та його витребування з незаконного володіння ОСОБА_3

Разом з тим, зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку у частині задоволення позову ОСОБА_2 про витребування спірної квартири у ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки останні на час ухвалення судового рішення не були її власниками і спірна квартира також не перебувала у їх володінні, тому позов в цій частині є необґрунтованим.

Крім того, зазначив, що оскількипозивач за зустрічним позовом

ОСОБА_3, або її законний представник повторно не з'явилися в судове засідання, за відсутності заяв про розгляд справи без їх участі, тому, вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення вказаного позову без розгляду відповідно до пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити її зустрічні позовні вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну № № 752/20739/15-ц з Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_16, про визнання правомірності набуття майна у власність призначено до розгляду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 березня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що фактично предметом спору у цій справі є право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка за відплатними угодами правомірно перебувала у власності з 23 березня 1999 року у ОСОБА_4, з 17 грудня 2015 року у ОСОБА_5, а з 05 березня 2016 року вказана квартира перебуває у її власності, але на яку 23 грудня 2015 року у судовому порядку заявив претензії первісний позивач у справі ОСОБА_2

Зазначала, що ні її, ні ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вказаний позов судом повідомлено не було, що фактично позбавило їх права на судовий захист своїх інтересів.

Також зазначала, що ОСОБА_2 звернувся з позовом про визнання за ним права власності на спірну квартиру та про витребування квартири із чужого незаконного володіння на свою користь від ОСОБА_4

23 березня 2016 року ОСОБА_5, а 23 травня 2016 року її судом було залучено відповідачами у справі.

15 січня 2016 року суд першої інстанції наклав арешт на спірну квартиру за заявою ОСОБА_2 без повідомлення її власників та при відсутності у суду на час вирішення цього питання допустимих письмових доказів, щодо дійсних власників спірної квартири на цей час.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року її зустрічні позовні вимоги було прийнято до розгляду та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2

Вважала, що ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову

ОСОБА_2 суд вийшов за межі позовних вимог, визнання недійсним договору купівлі-продажу, який було укладено 23 березня 1999 року між ОСОБА_2, ОСОБА_9, та ОСОБА_15 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони, який було належно посвідчено та зареєстровано нотаріусом.

Також вважала, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив її зустрічні позовні вимоги без розгляду, а суд апеляційної інстанції в цій частині без змін.

Зазначала, що ОСОБА_2 на час звернення до суду не був власником спірної квартири та вона не вибувала з його володіння без його відому та волі, що підтвердженого судовими рішенням у справі № 752/17183/15-ц, що набрали законної сили, якими ОСОБА_2 відмовлено у визнані за ним права власності в порядку спадкування на спірну квартиру, після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Вважала, що вона є законним власником спірної квартири і з 05 березня 2016 року спірна квартира перебуває у її законному володінні, право власності на яку вона набула правомірно на підставі відплатної нотаріально посвідченої угоди.

Вона набула спірну квартиру у власність у попереднього законного власника цього майна - у ОСОБА_5, яка мала законне право на відчуження спірної квартири.

Також вважала, що відсутні законні підстави для позбавлення її права власності на спірну квартиру шляхом задоволення віндикаційного позову ОСОБА_2 про витребування спірної квартири з її володіння.

Зазначала, що є усі достатні та законні підстави визнати її право власності на спірну квартиру, яку вона набула на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 березня 2016 року, та який оспорюється ОСОБА_2

Заперечення позивача на касаційну скаргу

У липні 2017 року ОСОБА_2 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було подано заперечення на касаційну скаргу, в якому в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3 просив відмовити, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 вересня 1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрієвою Ю. П. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_7, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 жовтня 1997 року. Спадкоємцями вказаного майна у рівних частинах зазначено його батьків - позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_9, а також сина ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8 т.1).

У інформаційній довідці Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 21 вересня 2015 року КВ-2015 № 31703 зазначено, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, зареєстрована на ім'я ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12 вересня 1998 року № 7-2778.

21 квітня 2003 року ОСОБА_9 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Коробановою О. В., за яким належну їй на праві власності частину квартири під АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_15 (а.с. 209 справи № 752/17183/15-ц).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданому Відділом реєстрації смерті у м. Києві 19 травня

2003 року (а.с. 201 справи № 752/17183/15-ц).

Відповідно до Розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 23 червня 2003 року № 650, у зв'язку зі смертю ОСОБА_9, опікуна неповнолітнього ОСОБА_15, опікуном над неповнолітнім онуком ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначено ОСОБА_2 (а.с. 214 прави № 752/17183/15-ц).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири

АДРЕСА_1

(а.с. 10 т. 1).

16 грудня 2011 року ОСОБА_10 зареєстрував шлюб з ОСОБА_18, прізвище чоловіка після державної реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_10 (а.с. 230 справи № 752/17183/15-ц).

23 вересня 2014 року ОСОБА_10 звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом - частини квартири, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 226 справи №752/17183/15-ц).

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 23 вересня 2014 року Лозко-Аєскову В. В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру (а.с.227 справи № 752/17183/15-ц).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, ухваленим у справі №752/17382/14-ц, визнано за ОСОБА_10 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10-13 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20 березня 2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві (а.с. 15 т. 1).

На день смерті ОСОБА_10 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Після смерті ОСОБА_10, ОСОБА_2 07 травня 2015 року подав до Другої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом на майно, яке складається з 2/3 частин квартири

АДРЕСА_1, з яких 1/3 частина належала спадкодавцю на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року.

29 вересня 2015 року Абісова Т. Ф., державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори, винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука

ОСОБА_10 на спірне майно у зв'язку з відсутністю реєстраційного посвідчення рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року та відсутністю правовстановлюючого документа на 1/3 частину квартири, що належала померлому (а.с. 17-18 т.1).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 серпня 2016 року ОСОБА_2 у задоволенні позову до Київської міської ради, ОСОБА_21 про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено (а.с. 241 справи

№ 752/17183/15-ц).

Згідно матеріалів спадкових справ ОСОБА_9, ОСОБА_10, матеріалів нотаріальних справ по оформленню договорів купівлі-продажу спірної квартири встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23 березня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М., зареєстрованого в реєстрі за № 5-8413, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_15 продали, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 160 справи

№ 752/17183/15-ц).

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 46093087 від 22 жовтня 2015 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірну квартиру лише у жовтні 2015 року на підставі поданої ним 17 жовтня 2015 року заяви (а.с. 162 справи

№ 752/17183/15-ц).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17 жовтня 2015 року державним реєстратором вчинено запис про право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру. Підстави виникнення права власності зазначено: договір купівлі-продажу, серія та № 5-8413, виданий

23 березня 1999 року, виданий державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М. (а.с. 21 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 17 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковбасинською С. В., зареєстрованого в реєстрі за

№ 2981, ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1.

01 липня 2016 року на виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва

від 09 червня 2016 року у справі № 752/17183/15-ц приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковбасинською С. В. надано копію вищевказаного договору купівлі-продажу та копії документів, на підставі яких було вчинено вказану нотаріальну дію, які були долучені до примірника правочину, що зберігається у справі нотаріуса (а.с. 157 справи № 752/17183/15-ц).

З відповіді Київського державного нотаріального архіву від 15 березня

2016 року № 216/01-21 встановлено, що відомості щодо договору купівлі-продажу за № 5-8413, виданого 23 березня 1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М. в Київському державному нотаріальному архіві відсутні. Відповідно до наглядової справи цієї нотаріальної контори фондовий № 30 том 3, нотаріальні реєстри з індексом «5», в яких міститься нотаріальний

запис 5-8413 від 23 березня 1999 року на зберіганні в Київському державному нотаріальному архіві не перебувають (а.с. 93 т.1).

З відповіді Київського державного нотаріального архіву від 30 березня

2017 року № 606/01-21 встановлено, що в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Восьмої київської державної нотаріальної контори справа № 2030, том 1 за 1999 рік міститься запис про посвідчення договору купівлі-продажу за реєстровим № 2-146 від 23 березня 1999 року. Сторонами договору є ОСОБА_23, ОСОБА_24 та ОСОБА_25, текст договору викладено на нотаріальних бланках серії ААР № 256912, ААР 256913

(а.с. 106 - 107 т. 3).

Також судом встановлено, що 05 березня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Ковальчуком С. П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за яким

ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність вищевказану квартиру (а.с. 129 т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3, подана представником - ОСОБА_6, підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої та апеляційної інстанції

не відповідають.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У статті 1261 ЦК України вказано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У відповідності до статті 1269 ЦК цього Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно ( частина перша статті 1297 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Залишаючи без змін рішення районного суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на всю спірну квартиру й інших задоволених районним судом позовних вимог, апеляційний суд не перевірив доводів відповідача ОСОБА_3 та не навів мотивів відхилення її доводів про те, що ОСОБА_2 намагався успадкувати усе майно померлого, однак, постановою нотаріуса від 29 вересня

2015 року та судовими рішеннями, що набрали законної сили, йому було відмовлено у праві власності у порядку спадкування після смерті

ОСОБА_10; що ОСОБА_2 на час звернення до суду з указаним позовом не був власником спірної квартири, та вона не вибувала з його законного володіння; ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_10 спадщину не прийняв, що спадкоємцями першої черги після його смерті є його дружина і дитина, які проживали разом зі спадкодавцем на день його смерті та фактично прийняли спадщину після його смерті, оскільки не заявляли відмову від неї, які не були залучені до розгляду цієї справи, не з'ясував чи були інші спадкоємці щодо спірного спадкового майна, ким було прийнято спірне спадкове майно, яке є предметом цього спору.

Обґрунтовуючи заперечення проти задоволення позову та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3, з посиланням на судові рішення, що набрали законної сили, про те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем другої черги щодо спірного спадкового майна і цей спір уже було вирішено судом, яким йому у визнанні права власності на спірне спадкове майно було відмовлено.

Залишаючи без змін рішення районного суду в частині задоволення вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, при цьому, не перевірив доводів ОСОБА_3 про те, що ці вимоги, уже було раніше розглянуто судами і у задоволенні таких вимог йому уже було відмовлено.

Разом із тим, визнаючи обґрунтованим рішення районного суду в вищезазначеній частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірне спадкове майно, апеляційний суд у рішенні послався на рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2016 року, яким ОСОБА_2 у задоволенні позову до Київської міської ради та ОСОБА_27 про визнання права власності у порядку спадкування було відмовлено (справа № 752/17183/15-ц), проте при цьому не вказав, які обставини цим рішенням було встановлено, з яких підстав було заявлено зазначені позовні вимоги та з яких підстав у їх задоволенні було відмовлено, чи стосуються вони цього ж спадкового майна, чи є зазначені вимоги тотожними, чому вони не були прийняті судом до уваги відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року як встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили обставини про те, що

ОСОБА_2 не довів свого права власності щодо спірного спадкового майна, та з урахуванням наведеного, не зробив висновку про те, чи є при цьому підстави вважати висновки районного суду про задоволення його зазначених позовних вимог про захист права, яке ним, відповідно до вказаного судового рішення, набуто не було, обґрунтованими, а, отже, такі висновки судів є передчасними.

Отже, суди не сприяли всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, допустили неповноту у з'ясуванні обставин на які посилались сторони, не зробили висновку, кому належала зазначена спадкова частина спірної квартири, та про правомірність набуття й володіння нею її новим власником на час вирішення спору.

Крім того, безпідставно суд першої інстанції залишив без розгляду зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, а суд апеляційної інстанції в цій частині залишив судове рішення районного суду без змін.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_3 у судові засідання, призначені на 22 серпня та 19 жовтня 2016 року не з'явилася, будучи обізнаною про вказані судові засідання, про що свідчить її заява, за відсутності її заяв про розгляд справи у її відсутність.

Проте до таких висновків суди дійшли з порушенням норм процесуального права.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року заява залишається без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Суд першої інстанції, залишаючи зустрічний позов ОСОБА_3 без розгляду, не звернув уваги на те, що 22 серпня 2016 року її представником було подано заяву про розгляд справи 22 серпня 2016 року за відсутності її та її представника, а 03 жовтня 2016 року її представником було подано заяву про розгляд справи 19 жовтня 2010 року й про скасування заходів забезпечення позову та про повідомлення їх про наслідки розгляду їх заяви і про направлення їм копію прийнятого судового рішення поштою, рекомендованим відправленням з повідомленням про вручення

(а.с. 69-71, 97 т. 2).

Отже, по суті це і є заявою ОСОБА_3 про розгляд справи за її відсутності, яка не дає суду право на застосування пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України.

На вказані порушення районним судом норм процесуального права апеляційний суд уваги не звернув.

За таких обставин з підстав, передбачених пунктом 2 статті 342 ЦПК України 2004 року, ухвали судів підлягають скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки був порушений порядок, встановлений для залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 без розгляду.

У зв'язку з наведеним оскаржувані судові рішення не можна вважати законним і обґрунтованим.

У порушення вимог статей 212-214, 303 ЦПК України 2004 року суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірили доводів позивача й не надали належної правової оцінки поданим ним доказам.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їхнього скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, рішення Голосіївського районного м. Києва від 20 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк