233 № 233/6663/18
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
28 лютого 2019 року м.Костянтинівка
Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області
головуючої судді Бєлостоцької О.В.,
при секретарі Теліціній О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
14 грудня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину їй належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, в якій зареєстрований її онук - ОСОБА_2 З 2004 року відповідач в зазначеній квартирі не мешкає, оскільки з власної волі мешкає за іншою адресою за межами України. Реєстрація ОСОБА_2 в належній позивачці квартирі має наслідком порушення її прав як власниці, позбавляє можливості оформити субсидію на оплату вартості комунальних послуг, у зв'язку з чим позивач просить визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Пояснила, що її онук ОСОБА_2 з 2004 року не мешкає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1. Будь-яких перешкод у проживанні в зазначеній квартирі онуку з її боку не чинилось. Відповідач відмовився від спадщини після смерті батька ОСОБА_4 на її користь.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що відповідач по справі приблизно з 2004 року не мешкає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, оскільки переїхав на батьківщину матері до Узбекистану. Протягом цього часу не виявляв жодного інтересу до вказаної квартири, не виявляв намірів проживати в ній. Будь-яких перешкод в користуванні квартирою з боку ОСОБА_1 онуку не чинилось.
Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 2018 року є власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-11).
Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 відмовився від частки у спадщині, яка складається із квартири АДРЕСА_1), після смерті батька - ОСОБА_4 на користь позивачки по справі ОСОБА_1 (а.с.7).
Відповідно до довідки КП «Служба єдиного замовника» від 22 січня 2018 року № 236 ОСОБА_2 з 19 лютого 2003 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
Як вбачається зі змісту актів перевірки паспортного режиму від 10 серпня 2017 року, від 10 грудня 2018 року, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не мешкає з 2004 року (а.с.13-14).
Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або закону.
Приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_2 з власної волі не проживає в належній позивачці квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 2004 року без поважних причин, відсутні підстави вважати, що між сторонами існують будь-які домовленості стосовно збереження за відповідачем права користування житлом, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням зазначеної квартири.
В силу ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору по справі слід віднести на відповідача по справі.
На підставі 150 ЖК України, ст.ст. 317,319,391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 4,19,259,263, 264, 265, 280-282 ЦПК України , -
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 березня 2019 року.

Суддя