ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5991/16-ц
провадження № 2/753/721/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарях Івашків О.В., Гаврилюк О.В., Пугач Д.С.

за участю представника позивача

за первісним позовом ОСОБА_1

представника відповідача

за первісним позовом ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Данилів Тамара Дмитрівна, Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області про визнання частково недійсним заповіту, визнання права власності, стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на квартиру,-

встановив:

ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4 ) звернулася з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач 1, ОСОБА_5 ), ОСОБА_6 (далі - відповідач 2, ОСОБА_6 ), вимоги якого неодноразово змінювала та в остаточній редакції просила: визнати частково недійсним заповіт від 21.03.2014, зареєстрований в реєстрі № 36 складений ОСОБА_7 , посвідчений секретарем Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області - Миколаєнко К.М.; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2 461 320, 00 грн., що еквівалентно 91 160 доларів США за курсом НБУ; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 541 080,00 грн., що еквівалентно 20 040 доларів США за курсом НБУ. Позов обґрунтовано наступними обставинами. ОСОБА_4 останні 22 роки проживала і працювала в США в м. Нью-Йорк. Проживаючи в США, ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 1963 року і по день смерті останнього. В період перебування в шлюбі, не повертаючись до України, ОСОБА_4 вирішила з чоловіком придбати квартиру в м. Києві. На той час її чоловік був пенсіонером, заощаджень особистих у нього не було, а тому позивач йому із США в період з 2000 року по 2005 рік перераховувала кошти, які чоловік мав інвестувати в нове житло та робити в квартирі ремонт. Спірну квартиру чоловік ОСОБА_4 підбирав разом із їх спільною донькою - ОСОБА_3 Обрана квартира була розташована в АДРЕСА_1 , придбана за інвестиційним контрактом № 22084 від 30.11.2000. Саме з листопада 2000 року ОСОБА_4 почала здійснювати грошові перекази на ім`я чоловіка. Вже 28.11.2000 ОСОБА_4 зробила перший грошовий переказ на ім`я ОСОБА_7 на суму 7000 доларів США, наступний грошовий переказ нею був здійснений 12.12.2000 на суму 13 300 доларів США. Таким чином, протягом 2-х місяців (листопад -грудень 2000 року) вартість спірної квартири була сплачена в 100% розмірі її вартості, що складає 20 300 доларів США. Після сплати 100 % вартості квартири, в 2002 році на ім`я ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 14.11.2002. Разом з цим, гроші в розмірі 28 300 доларів США, які ОСОБА_4 переказала своєму чоловіку в період з 2003-2005 року були вкладені в ремонт та обладнання спірної квартири. Оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_8 перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_7 , вона вважала, що незалежно від того, на кого буде оформлена дана квартира, її частка там буде складати Ѕ частку, як спільно нажите майно подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік ОСОБА_8 - ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть. Після його смерті, позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після його смерті у встановлений 6-ти місячний строк, проте нотаріус повідомила, що ОСОБА_7 залишив заповіт і спірну квартиру повністю заповідав їх онучці - ОСОБА_5 .

В подальшому, позивач продовжуючи працювати в США, переслала кошти в розмірі 91 160 доларів США своїй онучці ОСОБА_5 та 20 040 доларів зятю ОСОБА_6

Зазначені гроші відповідачі повинні були витратити на підбір, придбання та облаштування квартири в Києві для позивачки. Факт перерахування грошей на ім`я відповідачів підтверджується грошовими переказами.

Проте, з 2015 року і по теперішній час останні не придбали житла позивачу, а гроші в зазначеному розмірі повертати відмовляються. Пояснюють це тим, що гроші витратили на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка була оформлена не на позивача, а на ОСОБА_5 .

В даному випадку, ОСОБА_4 не бажала наміру подарувати такі великі кошти відповідачам, а тому останні мають повернути гроші їх власниці- позивачу по справі.

Вищевикладене свідчить, що відповідачі безпідставно збагатились за рахунок позивача, а тому зобов`язані повернути витрачені ними гроші.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.04.2016 було відкрито провадження у справі /т. 1 а.с. 48/.

Ухвалою суду від 12.12.2016 було залучено ОСОБА_3 до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору /т. 1 а.с. 90-91/.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2017 вказану справу передано до провадження судді Шклянки М.П. /т. 1 а.с. 118/.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Шклянки М.П. від 07.03.2017 було забезпечено позов та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 /т. 1 а.с. 172/.

Ухвалою суду від 02.06.2017 було витребувано докази у справі /т. 1 а.с. 241-242/.

30.06.2017 від позивача ОСОБА_5 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування /т. 2 а.с. 10-11/.

Ухвалою суду від 14.07.2017 було прийнято до розгляду зустрічну позовну ОСОБА_5 до спільного розгляду з первісним позовом /т. 2 а.с. 31/.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що дідусь позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 за період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 придбав за власні кошти спірну квартиру АДРЕСА_1 , а тому вона не є спільним майном подружжя. ОСОБА_7 працював на посаді заступника директора Івано-Франківського радіозаводу, мав стабільний заробіток, заощадження, отримував пенсію, займався бджільництвом та мав дохід від торгівлі медом. З 1999 року ОСОБА_7 проживав з ОСОБА_9 в с. Старосілля, Городищенського району, Черкаської області. Таким чином позивач посилаючись на вказані обставини просить позов задовольнити в повному обсязі.

15.11.2017 від представника відповідача 1 надійшли заперечення на первісний позов, в яких зазначено, що ОСОБА_4 ще 05.10.1994 року виїхала за кордон до США. Жодних доказів ведення спільного господарства між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 матеріали справи не містять. Вимогу про стягнення із відповідачів на користь позивача безпідставно набутих коштів, відповідач ОСОБА_5 вважає безпідставною, оскільки отримала їх від ОСОБА_4 як дарунок, із призначенням платежу «приватний переказ для онучки», вказані перекази були добровільними, а докази того, що це був помилковий переказ в матеріалах справи відсутні /т. 2 а.с. 56-58/.

15.02.2018 до суду представником позивача за первісним позовом було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказано, що квартира АДРЕСА_1 була спільним майном подружжя, хоч і придбана на ім`я ОСОБА_7 Спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_4 , які вона переказувала своєму чоловіку в період шлюбу, зазначене спростовує твердження в зустрічному позові, що ОСОБА_7 вклав особисті кошти у придбання квартири. ОСОБА_7 на час придбання квартири АДРЕСА_1 був пенсіонером та отримував пенсію в розмірі 49 грн. 86 коп., що підтверджується його пенсійним посвідченням. Інших доходів він не мав, а докази протилежного матеріали справи не містять. Вже після придбання спірної квартири, ОСОБА_4 надала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я свого чоловіка ОСОБА_7 , якою надала йому право управляти та розпоряджатися від її імені її майном, що спростовує твердження ОСОБА_5 , про втрату будь-яких зв`язків між подружжям. Враховуючи відсутність будь-яких доказів на підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_7 , просила в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі /т. 2 а.с. 69-71/.

22.03.2018 від представника позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов /т. 2 а.с. 105/.

06.06.2018 представником позивача за первісним позовом подано заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов /т. 2 а.с. 113-114/.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2018 вказану справу передано до провадження судді Мицик Ю.С. /т. 2 а.с. 118/.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва 09.07.2018 вказану справу було прийнято до провадження та призначено в підготовче судове засідання /т. 2 а.с. 127-128/.

Ухвалою суду від 20.02.2019 без виходу до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання, було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті /т. 2 а.с. 159/.

В судове засідання сторони за первісним та зустрічним позовом не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі та заперечувала проти задоволення зустрічного позову.

Представник відповідача 1 за первісним позовом - ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення первісного позову та просила задовольнити вимоги зустрічного позову.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала первісний позов та заперечувала проти задоволення зустрічного позову.

Від третьої особи приватного нотаріусу Данилів Тамари Дмитрівни надійшла заява про розгляд справи за її відсутності /т. 2 а.с. 162/.

Від Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області надійшла заява про розгляд вказаної справи за відсутності представника третьої особи /т. 2 а.с. 135, 165/.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду вказав, що знав ОСОБА_7 особисто. Останній офіційно працював та в нього були свої заощадження. Після виходу на пенсію ОСОБА_7 займався бджільництвом, він їздив викачувати мед разом з ним. Як йому відомо зі слів ОСОБА_7 , останній придбав квартиру в м. Києві під час спільного проживання з ОСОБА_9 , за власні кошти.

Опитана 15.03.2019 адвокатом Андреєвою В.В. свідок ОСОБА_9 вказала, що вони разом з ОСОБА_7 проживали разом та вели спільне господарство з 1998 року. Їй було відомо, що ОСОБА_7 має дружину, яка проживає у США, але вона її ніколи не бачила. ОСОБА_7 працював начальником цеха, після виходу на пенсію, останній отримував пенсію, якої йому вистачало на власні потреби. Їй відомо, що за кошти, які надсилала ОСОБА_4 , ОСОБА_7 придбав будинок у с АДРЕСА_5 та квартиру в м. Киві, в якій робив ремонт.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 , представника відповідача 1 за первісним позовом ОСОБА_2 , допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що 14.12.1968 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 /т. 1 а.с. 7/.

Вирішуючи справу в частині позовних вимог позивача про визнання права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям Демських у власність квартири АДРЕСА_1 виникли до 01.01.2004 року, суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991№ 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII.

За змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963 право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно копії свідоцтва про право власності від 14.11.2002, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 /т.1 а.с. 9/.

Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірного майна), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003 р. та СК України.

Так, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно з ст. 69-71 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка визначено ст.57 СК України.

Так, зокрема п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, із вищевикладеного встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 , придбана під час перебування в шлюбі позивача за первісним позовом та ОСОБА_7 , тому є спільною сумісною власністю подружжя. Із аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що частки в праві власності на квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є рівними, отже, складають по 1/2 кожному.

Позивач заперечуючи проти зустрічного позову зазначає, що кошти на придбання спірної квартири вона пересилала своєму чоловіку під час зареєстрованого шлюбу.

Суд вважає вказані доводи переконливими, оскільки вони підтверджені належними доказами.

Так судом встановлено, що ОСОБА_4 28.11.2000 зробила перший грошовий переказ на ім`я свого чоловіка на суму 7000 доларів США, наступний грошовий переказ позивачем був зроблений 12.12.2000 на суму 13 300 доларів США /т. 2 а.с. 80-81/.

Таким чином, протягом 2-х місяців (листопад -грудень 2000 року) вартість спірної квартири була сплачена в 100% розмірі її вартості, що складає 20 300 доларів США. Враховуючи, що курс долара в листопаді -грудні 2000 року приблизно коливався в розмірі 5,5 гривень, 20 300 доларів США * 5.5 дорівнює 111 650 грн. та складає вартість придбаної квартири на ім`я ОСОБА_7 . Суд визнає вказані докази належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони пов`язані з обставинами справи.

Пунктом 4 акту прийому-передачі квартири інвестору від 5.11.2002 передбачено, що загальна дійсна вартість квартири складає 111 906, 32 грн.

Після 100 % вартості квартири, в 2002 році на ім`я ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 14.11.2002.

В подальшому ОСОБА_4 в період з 2003-2005 року переказала своєму чоловіку ОСОБА_7 грошові кошти, зокрема: 22.04.2003 на суму 2 000 доларів США; 11.07.2003 на суму 2 000 доларів США; 20.01.2004 на суму 2 000 доларів США; 16.06.2005 на суму 2 000 доларів США. /т. 2 а.с. 82-82/.

Оцінюючи в сукупності вказані докази суд вважає безпідставними твердження ОСОБА_5 у зустрічному позові, про те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_7 за власні особисті кошти у 1999 році.

Так чином, вимоги про визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, що виключає можливість задоволення зустрічного позову.

При цьому, суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_7 , оскільки інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного, матеріали справи не містять.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого 05.01.2016 /т. 1 а.с. 11/.

Установлено, що за життя 21.03.2014 ОСОБА_7 склав заповіт, який посвідчений секретарем Старосільської сільської ради Городищенського району Миколаєнко К.М., та відповідно до якого квартиру АДРЕСА_1 , яка йому належить на праві власності заповів своїй онучці ОСОБА_12 /т. 1 а.с. 10/.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є онукою ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що не заперечувалося учасниками справи, а тому не підлягає додатковому з`ясуванню.

Із копії спадкової справи № 5/16 від 19.02.2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 вбачається, що до приватного нотаріуса Івано-Франківського нотаріального округу Данилів Т.Д., 19.02.2016 із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася донька спадкодавця - ОСОБА_3 та 05.05.2016 із заявою про прийняття спадщини за заповітом онука спадкодавця - ОСОБА_5 .

Згідно із ч. 2 ст. 67 СК України дружина та чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочин є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Так якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою України; нормативно-правовий акт від 16.01.2003 року статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права, коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 заповів своїй онучці ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1 , яка йому належить на праві власності, водночас, враховуючи, що Ѕ частка вказаної квартири належить ОСОБА_4 , зазначений заповіт порушує права позивача за первісним позовом, оскільки фактично, спадкодавець розпорядився не тільки своєю часткою квартири, а й часткою позивача, чим порушив її право власності.

Частиною 1 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту...

Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому.

Враховуючи викладене та те, що ОСОБА_5 , оспорює право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири, суд вважає обґрунтованими вимоги позову про визнання частково недійсним заповіту від 21.03.2014, зареєстрований в реєстрі № 36, складений ОСОБА_7, посвідчений секретарем Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області - Миколаєнко К.М.

Що стосується вимог позову в частині стягнення із відповідачів на користь позивача безпідставно набутих коштів, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом в період часу з березня 2015 рік по липень 2015 року ОСОБА_4 переказала своїй онучці ОСОБА_5 грошові кошти на суму 91 160 доларів США, зокрема: 14.03.2015 в сумі 75 000 доларів США; 28.05.2015 в сумі 9 000 доларів США; 26.06.2015 в сумі 4 000 доларів США; 22.07.2015 в сумі 3 000 доларів США.

Крім того ОСОБА_4 24.04.2015 переказала ОСОБА_6 гроші в сумі 20 040 доларів США.

Як стверджує позивач за первісним позов вказані кошти вона надсилала відповідачам для придбання та обладнання квартири в м. Києві. Водночас відповідачі квартиру для неї не придбали.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про безпідставне набуття відповідачами грошових коштів у вказаному розмірі та необхідність їх повернення на підставі ст. 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 1 вказує на добровільне перерахування позивачем вказаних грошових переказів, у зв`язку із чим на підставі ст. 1215 ЦК України відсутні підстави для їх стягнення.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У судовому засіданні стороною позивача не спростовано обставини, на які посилається відповідач 1, а саме, що вказані грошові кошти перераховано на ім`я відповідачів добровільно; по-друге, вказані грошові перекази позивачем були здійснені із призначенням «приватний переказ», «приватний переказ від ОСОБА_15 онучці». Жодного призначення платежу «для придбання квартири на ім`я ОСОБА_4 » грошові перекази не містять.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, зокрема, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (частина перша статті 1215 ЦК України).

Отже, закон встановлює виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Виходячи із аналізу ст. 1215 ЦК України обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами в ході розгляду справи наявність передбачених ст.ст. 1212, 1215 ЦК України підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача 2 461 320, 00 грн. грн., що еквівалентно 91 160 доларів США за курсом НБУ та з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 541 080,00 грн., що еквівалентно 20 040 доларів США за курсом НБУ.

Крім того, суд зазначає, що доказів на підтвердження того, що відповідачі мали обов`язок придбати та облаштувати для позивача квартиру в м. Києві, стороною позивача в розпорядження суду не надано та матеріали цивільної справи таких доказів не містять.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись вимогами, ст.ст. 12, 13, 19, 48, 76-82, 141, 205, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Данилів Тамара Дмитрівна, Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області про визнання частково недійсним заповіту, визнання права власності, стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати частково недійсним заповіт від 21.03.2014, зареєстрований в реєстрі № 36 складений ОСОБА_7 , посвідчений секретарем Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області - Миколаєнко К.М.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині вимог відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на квартиру - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП невідомий.

Відповідач 1 за первісним позовом: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач 2 за первісним позовом: ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.

Третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Тамара Дмитрівна, місцезнаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Г.Мазепи 24/5.

Третя особа: Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської, місцезнаходження: Черкаська обл., Городищенський район, с. Мліїв, вул. Данила Кушніра, 67.

Головуючий: Ю.С.Мицик