Єдиний унікальний номер 225/3382/18 Номер провадження 22-ц/804/167/19
Категорія: 55 Номер провадження 22-ц/804/167/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г. В.,

суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м.Бахмут апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду від 08 жовтня 2018 року (ухваленого під головуванням судді Ткач Г.В., повний текст складено 12.10.2018 року) у справі № 225/3382/18 за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості за лікарняними листами та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він працював на шахті ВП «шахта Північна», яка входить до складу ДП «Торецьквугілля». 21.03.2018 року його було звільнено з роботи за станом здоров'я. При звільнені з ним не було проведено повного розрахунку, зокрема не виплачено за 2017-2018 роки заборгованість за лікарняними листами. Уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за лікарняними листами за 2017-2018 роки в сумі 3593,90 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку з 22.03.2018 року по 09.10.2018 року в сумі 92689,05 грн..

Рішенням Дзержинського міського суду від 08 жовтня 2018 року з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за лікарняними листами за 2017-2018 роки в сумі 3593,90 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 91981,50 грн.. Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі ДП«Торецьквугілля» просить скасувати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відмовити в задоволенні зазначених позовних вимог. Посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що оплата перших п'яти днів лікарняних листків не відноситься до фонду оплати праці згідно Інструкції зі статистики заробітної плати, а є соціальним захистом відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Зазначеним Законом не передбачено застосування до роботодавця такого санаційного захисту, як виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку. Тому не було підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

В відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, так як воно ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які

не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з трудових відносин та ціна позову складає 80660,70 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по оплаті лікарняних листків та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що позивач перебував з відповідачем в трудових правовідносинах. При звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку належних йому сум, які підлягають стягненню з відповідача та середній заробіток за час затримки розрахунку. Такий висновок відповідає встановленим обставинам, наданим сторонами доказам та узгоджується з положеннями статтей 2,116,117 КЗпП України.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

За змістом частини першою статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу змісту наведених норм слід дійти висновку, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом по ДП «Торецьквугілля» від 21.03.2018 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи з 21.03.2018 року за станом здоров'я по п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджено записом в трудовій книжці та не оспорюється сторонами.

Згідно довідки ДП «Торецьквугілля» заробітна плата за січень 2018 року була виплачена ОСОБА_2 платіжним дорученням №1 від 23.03.2018 року в сумі 18843,66 грн.;

-заробітна плата за лютий 2018 року була виплачена ОСОБА_2 платіжним дорученням №30 від 23.03.2018 року в сумі 14012,75 грн.;

- заробітна плата за березень 2018 року,вихідна допомога,одноразова допомога за довголітню працю, допомога за станом здоров'я були виплачені ОСОБА_2 платіжним дорученням №54 від 29.03.2018 року в сумі 37371,99 грн..

За довідкою відповідача лікарняний лист №290885 з 01.11.2017 року по 10.11.2017 року оплачений виходячи із мінімальної заробітної плати по 105,12 грн. за рахунок підприємства 5 днів. Коли будуть сплачені страхові внески,тоді буде проведено доплату до середнього за рахунок підприємства 1660,35 грн.;

лікарняний лист №291136 з 01.12.2017 року по 08.12.2017 року оплачений виходячи із мінімальної заробітної плати по 105,12 грн. за рахунок підприємства 5 днів. Коли будуть сплачені страхові внески,тоді буде проведено доплату до середнього за рахунок підприємства в сумі 1933,55 грн..

Таким чином за зазначеними лікарняними листами недоплата складає всього 3593,90 грн., що визнається відповідачем.

Середньоденний заробіток ОСОБА_2 складає 707,55 грн., розрахований за два місяці перед звільненням- за січень, лютий 2018 року що підтверджується довідкою відповідача.

В порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку і на момент ухвалення судового рішення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що при звільненні ОСОБА_2 є невиплаченою допомога по тимчасовій втраті працездатності в сумі 3593,90 грн ., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Вказані висновки суду підтверджуються належними і допустимими доказами, ґрунтуються на відповідних розрахунках, які визнані відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Встановивши, що повний розрахунок відповідачем в день звільнення ОСОБА_2 проведено не було, суд першої інстанції правильно застосував наведені вище норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку. При цьому, проведений судом розрахунок середнього заробітку узгоджується та відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції та розрахунків не спростовують.

Згідно із пунктами 1 і 2 Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року № 439 оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності застрахованій особі провадиться за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати за робочі дні (години) згідно з графіком роботи, що припадають на дні тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі

настання в неї одного з таких страхових випадків, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві.

Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд встановив, що позивач не отримав повний розрахунок, починаючи з часу його звільнення, а саме з 21 березня 2018 року. Період затримки виплат склав 130 днів, виходячи з моменту звільнення до ухвалення судового рішення. Середньоденна заробітна плата за довідкою відповідача за два місяці, які передували звільненню, складає 707,55 грн..

Відповідачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції доказів на спростування зазначеної довідки. Станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції заборгованість позивачу відповідачем не виплачена.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, суд правильно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100), згідно з яким з цією метою середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Таким чином,судом першої інстанції правильно визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в 91981,50 грн. та обґрунтовано зроблено висновок про те, що оскільки з позивачем не проведено повного розрахунку при звільненні, то відповідно до положень статті 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку.

Доводи апелянта про те, що не отримані позивачем кошти за листками непрацездатності не входять до структури заробітної плати, а тому на вимогу позивача про стягнення компенсації за листками непрацездатності не поширюються норми статті 117 КЗпП України, є безпідставними.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Судом встановлено і не оспорюється відповідачем та обставина, що частковий розрахунок за лікарняними було проведено ДП »Торецьквугілля», однак розрахунок було проведено, виходячи із мінімальної зарплати 105,12 грн.. За таких обставин суд першої інстанції дійшов

обгрунтованого висновку про те, що оплата лікарняних проводиться відповідно до Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не

пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2001 року № 439, виходячи із середнього заробітку.

Відповідач своїм листом підтвердив, що позивачеві буде проведено доплату до середнього за рахунок підприємства.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що виплати за листками непрацездатності віднесені до структури заробітної плати, а також про те, що на вимогу про виплату таких сум поширюються норми статті 117 КЗпП України є правильними.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню та вирішив справу згідно із законом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 80660,70 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367,369, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду від 08 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Г.В. Новікова

А.В. Гапонов

О.В. Халаджи