Апеляційне провадження № 22-ц/824/976/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/24148/13-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Соколової В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

учасники справи:

скаржник - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк»,

боржник - ОСОБА_4,

державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Геннадій Іванович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк», подану його представником ОСОБА_6,

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року, постановлену під головуванням судді Остапчук Т.В. в приміщенні суду, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» звернувся зі скаргою на дії ДВ ВПВР ДДВС МЮУ Мазура Г.І. щодо виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2014 стосовно проведення експертизи та просило:

визнати звіт про незалежну оцінку майна від 12.04.2018, виконаний на замовлення ГДВ ВПВР ДДВС МЮУ Мазура Г.І. ТОВ «Приватна експертна служба» незаконним та таким, що не підлягає використанню ДВ у виконавчому провадженні для подальшої примусової реалізації суб'єкта оцінки на електронних торгах, згідно ЗУ «Про виконавче провадження»;

визнати неправомірними дії головного ДВ ВПВР ДДВС МЮУ Мазура Г.І. щодо використання у виконавчому провадженні звіту про незалежну оцінку майна від 12.04.2018, що виконаний ТОВ «Приватна експертна служба» для подальшої примусової реалізації об'єкту оцінки на електронних торгах, згідно ЗУ «Про виконавче провадження»;

зобов'язати головного ДВ ВПВР ДДВС МЮУ Мазура Г.І. призначити повторну оцінку арештованого майна - трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що вартість описаного майна занижена, а висновок експертної оцінки ціни майна за результатами рецензування значно нижче мінімальної ціни, яка склалась на ринку.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року провадження за скаргою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» закрито з підстав того, що вимоги банку повинні розглядатися в порядку позовного провадження.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що судом невірно встановлені обставини, які стали підставою для закриття провадження, оскільки такі вимоги банку не можуть бути розглянуті в порядку позовного провадження, тому що є процесуальною дією державного виконавця. Вказує, що виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності.

Вважає, що оцінка майна проведена з порушенням вимог законодавства, а вартість такого майна є значно заниженою.

Учасники справи у судове засідання не з'явилися. Про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні ВПВР ДДВС МЮУ знаходиться виконавчий лист, виданий на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2014 про звернення стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним між АКБ «Трансбанк» та ТОВ «Медіа проект Плюс».

25.05.2007 за реєстровим № 3377№3377 із змінами 27.12.2007 за реєстровим №8060 та 29.02.2008 за реєстровим 659, посвідченими ПН КМНО Байдик Т.М., та за договором відступлення прав за договором іпотеки, укладеним між АКБ «Трансбанк» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», 08.07.2009 за реєстровим №2381, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., що належить ОСОБА_4 в рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Гарант-СВ юг» перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за кредитним договором №1969 від 28.04.2006 в сумі 29 840 994,81 грн., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною продажу предмету іпотеки в розмірі 4 335 130,00 грн., але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна під час проведения виконавчих дій, для задоволення вимог ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Попівим Р.І. від 27.03.2015 відкрито виконавче провадження № 47038511 з примусового виконання Виконавчого листа.

08.07.2015 Державним виконавцем проведено опис та арешт майна Боржника, що перебуває в іпотеці Стягувана згідно з договором іпотеки від 25.05.2007 за реєстровим №3377, а саме: трикімнатну квартиру №30, що належить ОСОБА_4 та розташована у АДРЕСА_1 (далі - Предмет іпотеки), про що було складено акт опису й арешту майна і копія додається).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазуром Г.І. від 05.02.2018 призначено суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання - ТОВ «Приватна Експерта Служба» для участі у виконавчому провадженні №47038511.

11.05.2018 стягувачу надійшло повідомлення Державного виконавця від 03.05.2018 №20.1-486/13 про результати визначення вартості чи оцінки майна та направлено копію з висновку з незалежної оцінки майна.

Згідно з висновком про вартість нерухомого майна у звіті про оцінку майна, що був виконаний на замовлення державного виконавця ТОВ «Приватна Експерта Служба», ринкова вартість предмету іпотеки на дату оцінки - 12.04.2018 склала 4 506 670 (чотири мільйона п'ятсот шість тисяч шістсот сімдесят) гривень без ПДВ.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, керуючись пунктом 17 Постанови № 14 пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003, вважав, що оскільки дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, а тому до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред'явлення позову.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду, вважає його необґрунтованим та таким, що суперечить нормам діючого законодавства.

Згідно з положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов'язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Оцінка майна боржника є одним з етапів у процедурі виконавчого провадження .

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. З Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно- правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна (1440-2003-п, 1442-2004-п,1655-2006-п, 1185-2007-п), що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

За змістом п. 50 Національного стандарту № 1, проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється: ознайомлення з об'єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка; визначення бази оцінки; подання замовнику пропозицій стосовно істотних умов договору на проведення оцінки.

Згідно з п. п. 15, 16, 52 Національного стандарту № 1, методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об'єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Визначення ринкової вартості об'єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об'єкта оцінки.

Оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов'язані з об'єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки.

У п. 3 Національного стандарту № 1 визначено, що подібне майно - це майно, що за своїми характеристиками та (або) властивостями подібне до об'єкта оцінки і має таку саму інвестиційну привабливість.

Звертаючись зі скаргою до суду стягувач вважав, що проведена суб'єктом оціночної діяльності оцінка предмету іпотеки є необ'єктивною, незаконною та не може бути використана у виконавчому провадженні, оскільки при виконанні оцінки не було дотримано вимог чинного законодавства, оцінка не відображає існуючу вартість предмету іпотеки, оцінювачем було використано методологію оцінки, яка з точки зору технічно-розрахункової реалізації містить суттєві недоліки та похибки, що призвели до викривлення кінцевого результату оцінки та зниження ринкової вартості, оцінювач зробив добірку аналогічного, на його думку, майна, але такий підбір аналогів є некоректним.

Таким чином, предметом оскарження є висновок з експертної оцінки майна та вимога про призначення експертної оцінки майна іншій експертній установі.

Пунктом 17 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003р. передбачено, що оскільки дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред'явлення позову.

Суд першої інстанції, посилаючись на вказаний пункт Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 не взяв до уваги Постанову Пленуму ВССУ № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 7.02.2014 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою від 3.06.2016).

Відповідно до п. 24 вказаної постанови, передбачено, що усправах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язаних з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб'єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності.

Таким чином, суд дійшов передчасного висновку щодо закриття провадження у справі, оскільки АТ «Укрексімбанк» подано скаргу на дії державного виконавця, які пов'язані з оцінкою майна боржника, а враховуючи, що суд першої інстанції позбавлений права закривати провадження, а лише залишити скаргу без розгляду у разі оскарження дій державного виконавця, які пов'язані з реалізацією арештованого майна, висновок суду не може вважатися законним та обґрунтованим.

Згідно частини 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав І людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим І законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Суд першої інстанції закриваючи провадження за скаргою ПАТ «Державний еспортно-імпортний банк», позбавив можливості захистити своє право в суді, не вирішив скаргу по суті, не врахував пункт 25 рішення Європейського суду з прав людини «Кутіч проти Хорватії», згідно якого право на доступ до суду включає не тільки право ініціювати судове провадження, але й право одержати вирішення справи судом. Відсутність вирішення судом справи становить порушення права на доступ до суду (пункт 31 рішення у справі «Ганчі проти Італії»), чим порушив право на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи; порушено норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року слід скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк», подану його представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді: