КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа №756/8415/17

провадження №22-ц/824/14446/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Стрижеуса А.М., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року у складі судді Андрейчука Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 29 липня 2015 року на проспекті Оболонському, 15 у місті Києві відповідач, керуючи мікроавтобусом «Меrcedes Sprinter», д.н. НОМЕР_1 , та порушивши вимоги п. 10.1, 10.3 ПДР України, не пропустив автомобіль «BMW 740i», 2005 р.в., д.н. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

Вказував, що згідно звіту №270-15 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику ТЗ «BMW 740i», д.н. НОМЕР_2 , складеного 18 серпня 2015 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 , позивачу, як власнику пошкодженого в результаті ДТП транспортного засобу, завдано матеріального збитку всього у розмірі 219 423,92 грн, що включає вартість відновлювального ремонту в сумі 218 623, 92 грн та послуги оцінки вартості матеріального збитку - 800 грн.

Уважав, що неправомірні дії ОСОБА_2 позбавили позивача можливості вести звичний образ життя та завдали їй як моральних, так і фізичних страждань, унаслідок чого, посилаючись на ч.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оцінив розмір моральної шкоди у 10 000 грн.

У вересні 2019 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій посилався на те, що до участі у справі в якості співвідповідача судом було залучено страховика забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_2 ПАТ «НАСК «Оранта» та встановлено, що позивачу страховою компанією було перераховано страхове відшкодування у розмірі 28 757,42 грн, у зв`язку з чим просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 169 423,92 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, з ПАТ «НАСК «Оранта» - матеріальну шкоду у сумі 21 242,58 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 95 686,46 грн та відшкодування моральної шкоди у сумі 2 500 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у сумі 21 242,58 грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 935,39 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 356,38 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 19 вересня 2019 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 матеріального збитку і судових витрат скасувати та постановити в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальних збитків у сумі 35 767,46 грн та понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 452,16 грн.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, невірною оцінкою доказів та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що суд при ухваленні рішення помилково послався на висновок комісійної автотоварозначої експертизи від 15 березня 2019 року № 28342/18-54, складений експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, згідно якого вартість матеріальних збитків, заподіяних ОСОБА_1 внаслідок пошкодження автомобіля BMW 740i, складає 145 686, 46 грн, з огляду на те, що даний висновок є необґрунтованим та складеним на невірну дату оцінки, оскільки дата проведення розрахунків у даному висновку не уточнена, що ставить під сумнів правильність результатів такого дослідження.

Вказує, що ліміт відповідальності ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» становить 50 000 грн, унаслідок чого розмір коштів, які необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 повинен становити 35 767,46 грн, а не 95 686,46 грн, як було визначено в рішенні суду.

Стверджує, що суд неправомірно стягнув з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 935,39 грн, оскільки останній звільнений від сплати судового збору як постраждалий 2 категорії на ЧАЕС, що підтверджується відповідним посвідченням (т.2 а.с. 77).

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

19 листопада 2019 року на адресу апеляційного суду від представника ПАТ «НАСК «Оранта» - Собуцької Я.Ю. надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких остання зазначає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2019 року в частині стягнення з ПАТ «НАСК «Оранта» виконано товариством у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити скаргу без задоволення.

Представник ПАТ «НАСК «Оранта» апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Третя особа у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Окрім того, представник ОСОБА_1 повідомив суду, що є також представником третьої особи ОСОБА_3 та уважає за можливе продовжувати розгляд справи за його відсутності.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності особи, що не з`явилася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок пошкодження транспортного засобу позивача останній спричинено матеріальних збитків у сумі 145 686,46 грн, ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - 50 000 грн, франшиза за договором - 0 грн, а сплачено позивачеві страхове відшкодування лише у сумі 28 757,42 грн, тому стягненню з ПАТ «НАСК «Оранта» підлягає страхове відшкодування у сумі 21 242,58 грн. Оскільки розмір збитків, яких зазнала позивач, перевищує ліміт відповідальності страховика, стягненню з ОСОБА_2 підлягає різниця між фактичним розміром шкоди і лімітом відповідальності страховика у сумі 95 686,46 грн.

При вирішенні питання про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач у зв`язку з пошкодженням у результаті дорожньо-транспортної пригоди належного їй на праві власності автомобіля, тяжкість вимушених змін у її життєвих та виробничих стосунках, виходячи з засад розумності та справедливості, дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 500 грн.

Висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 29 липня 2015 року на проспекті Оболонському, 15 в м. Києві трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів BMW 740i, д.р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 , та Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 103-105).

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП (т. 1, а.с. 102).

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 29 липня 2015 року на пр-ті Оболонському, 15 в м. Києві за участю автомобілів BMW 740i, д.р.н. НОМЕР_2 та Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 , що не потребує доказування.

Унаслідок згаданої дорожньо-транспортної пригоди автомобіль BMW 740i, д.р.н. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 , отримав механічні пошкодження.

Згідно Звіту №270-15 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу BMW 740i, д.р.н. НОМЕР_2 , наданого на замовлення ОСОБА_1 , вартість відновлювального ремонту досліджуваного транспортного засобу становить 218 623,92 грн, а вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля, станом на дату оцінки 12 серпня 2015 року складає 85 767,46 грн.

Відповідно до Страхового акта №ОЦВ-15-4824/1 від 17 грудня 2015 року та Розрахунку страхового відшкодування від 15 грудня 2015 року, складених ПАТ «НАСК «Оранта», сума страхового відшкодування з урахуванням зносу становить 28 901,93 грн.

Не погоджуючись з наданим стороною позивача Звітом №270-15 про оцінку вартості матеріального збитку, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до суду клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи з метою встановлення дійсного розміру матеріальних збитків, завданих власнику пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено запитання: «Яка вартість на час розгляду справи в суді матеріальних збитків, завданих власникові автомобіля BMW 740i, д.р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 29 липня 2015 року в м. Києві на проспекті Оболонському, 15 за участю автомобіля BMW 740i, д.р.н. НОМЕР_2 , належного позивачеві на праві власності, та автомобіля Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 ?».

Згідно з висновком комісійної автотоварознавчої експертизи від 15 березня 2019 року №28342/18-54, складеним експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, вартість матеріальних збитків, заподіяних ОСОБА_1 внаслідок пошкодження автомобіля BMW 740i, д.р.н. НОМЕР_2 , склала 145 686,46 грн (т.2, а.с. 9-21). При проведенні даної експертизи було враховано коефіцієнт фізичного зносу складників колісного транспортного засобу 0,57, що відповідає п.п. 7.38, 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/209 (далі - Методика).

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України про «Судову експертизу»).

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

За змістом частини другої статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом, а учасники справи можуть запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта (частини 4, 5 статті 103 ЦПК України).

Статтею 104 ЦПК України встановлені вимоги до змісту ухвали про призначення експертизи, згідно яких в ухвалі про призначення експертизи суд зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження.

Окрім того, відповідно до п. 3.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються такі дані: місце й дата винесення постанови чи ухвали; посада, звання та прізвище особи, що призначила експертизу (залучила експерта); назва суду; назва справи та її номер; обставини справи, які мають значення для проведення експертизи; підстави для призначення експертизи; прізвище експерта або назва експертної установи, експертам якої доручається проведення експертизи; питання, які виносяться на вирішення експертові; перелік об`єктів, що підлягають дослідженню (у тому числі порівняльних зразків та інших матеріалів, направлених експертові, або посилання на такі переліки, що містяться в матеріалах справи); інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Судова експертиза повинна призначатися лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі, і не може стосуватися тлумачення і застосування правових норм. Суди не повинні ставити судовому експерту питання правового характеру, які повинні вирішуватися самим судом, тобто експерту можна ставити лише питання факту, а не правової оцінки.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», висновок експерта є доказом в цивільному процесі. Він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться різні відомості щодо розміру матеріальних збитків, завданих автомобілю позивача внаслідок ДТП, ОСОБА_2 не погодився з наданим стороною позивача звітом та його представник подав клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, для об`єктивності та повноти розгляду справи судом таке клопотання задоволено та призначено вказану експертизу, в подальшому належним чином оцінено і перевірено наданий на виконання ухвали суду висновок експерта у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами, внаслідок чого дійдено правильного висновку про застосування при вирішенні справи саме висновку комісійної автотоварознавчої експертизи від 15 березня 2019 року №28342/18-54.

Доводи апелянта про необґрунтованість висновку автотоварознавчої експертизи, оскільки останній складено на невірну дату оцінки, не заслуговують на увагу суду з огляду на норми частини другої статті 1192 ЦК України.

Положеннями ч. 1 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортних засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

З матеріалів справи вбачається, що на момент ДТП відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації автомобіля Mercedes Sprinter, д.р.н. НОМЕР_1 , була застрахована ПАТ «НАСК «Оранта» згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15 вересня 2014 року №АІ/1900917. Цей договір був укладений шляхом видачі страхувальнику страхового поліса. Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну складав 50000,00 грн, франшиза за договором - 0 грн (т.1, а.с. 101).

За положеннями п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування та документи, перелік яких визначений п. 35.2. ст. 35 цього Закону.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування, долучивши до неї документи, передбачені п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На виконання приписів п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПАТ «НАСК «Оранта» прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у сумі 28 901,93 грн, про що страховиком складено страховий акт від 17 грудня 2015 року №ОЦВ-15-4824/1 (т.1, а.с. 97).

21 січня 2016 року ПАТ «НАСК «Оранта» сплатило позивачеві страхове відшкодування у сумі 28 757,42 грн (т. 1, а.с. 45). Інших доказів, які б свідчили про те, що страхова компанія сплатила потерпілій страхове відшкодування у розмірі 28 901,93 грн її представниками у ході розгляду справи не надано.

Згідно зі ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Зважаючи на те, що відповідно до висновку комісійної автотоварознавчої експертизи від 15 березня 2019 року №28342/18-54 ОСОБА_1 внаслідок пошкодження її транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу спричинено матеріальних збитків у сумі 145 686,46 грн, ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15 вересня 2014 року №АІ/1900917 - 50 000,00 грн, франшиза за договором - 0 грн, а сплачено позивачеві страхове відшкодування у сумі 28 757,42 грн, колегія уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ПАТ «НАСК «Оранта» страхового відшкодування у сумі 21 242,58 грн (50 000,00 грн - 28 757,42 грн = 21 242,58 грн).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

А тому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок зі виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки розмір збитків, яких зазнала позивач, перевищує ліміт відповідальності страховика, стягненню з ОСОБА_2 , винуватця дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 29 липня 2015 року, підлягає різниця між фактичним розміром шкоди і лімітом відповідальності страховика у сумі 95 686,46 грн (145 686,46 грн - 50 000,00 грн = 95 686,46 грн).

Ч. 1 ст. 23 ЦК України особі гарантоване право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Право особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає за умови наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

П. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

При цьому, згідно із ч.3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Судом установлено, що позивачеві ОСОБА_1 заподіяно моральної шкоди у зв`язку з пошкодженням у результаті дорожньо-транспортної пригоди належного їй на праві власності автомобіля. Шкоду спричинено унаслідок протиправної, винної поведінки відповідача ОСОБА_2

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Розмір відшкодованої шкоди повинен відповідати правовідносинам сторін, їх ступеню вини, потребам та можливостям здійснити дійсні відшкодування шкоди без постановлення будь-кого зі сторін у скрутне становище.

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції, врахувавши характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач у зв`язку з пошкодженням у результаті дорожньо-транспортної пригоди належного їй на праві власності автомобіля, тяжкість вимушених змін у її життєвих та виробничих стосунках, виходячи з засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 500 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно довідки-розрахунку №2 вартості наданої ОСОБА_1 правничої допомоги, у розрахунок включено роботу адвоката, пов`язану з ознайомленням з матеріалами справи 11 квітня 2019 року. Проте у матеріалах справи відсутні відомості про ознайомлення адвоката Лісовського Р.А. 11 квітня 2019 року з матеріалами справи.

Таким чином, місцевим судом правильного висновку дійдено, що ці витрати не можна віднести до фактичних.

Також судом першої інстанції пораховано сукупну тривалість судових засідань у справі у 2017 році - 52 хв. (12 хв. + 4 хв. + 3 хв. + 33 хв.), у 2018 році - 51 хв. (30 хв. + 20 хв.), у 2019 році - 20 хв. (3 хв. + 8 хв. + 9 хв.) та правильно встановлено, що витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з представництвом позивача у судових засіданнях, складають (52 хв. х (3200,00 грн х 40%) + 51 хв. х (3723,00 грн х 40%) +20 хв. х (4173,00 грн х 40%) = 2 877,82 грн.

Отже, фактичні витрати на професійну правничу допомогу становлять 15 205,42 грн (1 280,00 грн + 3 840,00 грн + 2 560,00 грн + 2 978,40 грн + 1 669,20 грн + 2 877,82 грн = 15 205,42 грн).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в матеріалах справи відсутнє.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить зменшити розмір судових витрат, проте не наводить жодних аргументів, які б могли стати підставою для такого зменшення, а тому колегія уважає такі доводи апелянта необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на правову допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Отже, провівши математичний розрахунок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, становить 1 140,72 грн ((95 686,46 грн + 2 500,00 грн + 21 242,58 грн) / 200 666,50 грн х 2 006,66 грн = 1 140,72 грн), а витрати на правничу допомогу - 8 971,20 грн ((95 686,46 грн + 2 500,00 грн + 21 242,58 грн) / 200 666,50 грн х 15 205,42 грн = 8 971,20 грн).

Таким чином, місцевим судом правильно стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 935,39 грн ((95 686,46 грн + 2 500,00 грн) / 119 429,04 грн х 1 140,72 грн = 935,39 грн) та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 356,38 грн ((95 686,46 грн + 2 500,00 грн) / 119 429,04 грн х 8 971,20 грн = 7356,38 грн).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо помилкового стягнення судом з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви, є неспроможними та не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи те, що ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, представник відповідача надає копію посвідчення громадянина евакуйованого у 1986 році із зони відчуження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 (категорія 2). У посвідченні зазначено, що пред`явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» для осіб, які евакуйовані у 1986 році із зони відчуження.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідно до вказаної норми Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються виключно позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, а ОСОБА_2 у даній справі має статус відповідача, дана норма Закону України «Про судовий збір» на ОСОБА_2 не розповсюджується, а тому відсутні підстави уважати, що суд першої інстанції помилково стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 935,39 грн.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді А.М. Стрижеус

Л.Д. Махлай