ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8849/19 Справа № 185/9834/17 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Виконавчий комітет Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року позивач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Виконавчий комітет Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який 13.09.2018 року уточнив, та відповідно до якого просив суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року його дружині - ОСОБА_3 (основний квартиронаймач) з сім`єю із трьох чоловік, Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів м. Павлоград Дніпропетровської області був виданий Ордер на житлове приміщення № 01588 серія ПХ1-86 на право заняття житлового приміщення житловою площею 29,0 кв.м., що складається з двокімнатної квартири за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Склад сім`ї, відповідно до Ордеру на житлове приміщення № 01588 від 17 липня 1986 року з трьох чоловік, а саме: ОСОБА_4 (його дружини), ОСОБА_2 (його) та ОСОБА_5 (доньки від першого шлюбу його дружини).

ІНФОРМАЦІЯ_3 його дружина і мати відповідачки - ОСОБА_6 , померла.

Після смерті дружини не вирішено питання щодо обрання основного квартиронаймача, оскільки, відповідне питання повинно бути вирішено за згодою всіх зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, однак, відповідачка з 2010 року за зареєстрованим місцем свого постійного проживання не проживає, де проживає на теперішній час йому не відомо, особисті речі відповідача в квартирі відсутні, житлом не користується, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, від оформлення спільного рішення про обрання основного квартиронаймача ухиляється, що є перешкодою для позивача для належного оформлення і впорядкування відносин, пов`язаних з користуванням житлом та їх оплатою. Вважає, що відповідачка не користується квартирою АДРЕСА_1 без поважних причин, про що свідчить її відсутність понад 9 років за місцем реєстрації. Крім того, відповідач не вносить плату за комунальні послуги та у квартирі відсутні її особисті речі, тобто відповідачка ніяким чином не використовує своє право користування житлом.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на судовий збір в сумі 640.00 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Так, судом встановлено, що позивач та відповідач мають право проживати та користуватися жилим приміщенням, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Ордеру на житлове приміщення № 01588 серія ПХ1-86 від 17 липня 1986 року(арк.с.6).

Відповідач гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є донькою колишньої дружини позивача, що підтверджується копією Ордеру на житлове приміщення № НОМЕР_3 серія ПХ1-86 від 17 липня 1986 року(арк.с.6), та копією довідки про реєстрацію та склад сім`ї(а.с.9).

Відповідач гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою ГУ ДМС(а.с.15), копією довідки про реєстрацію та склад сім`ї(а.с.9), та приблизно з 2010 року не проживає за вищезазначеною адресою, що перевищую 12 місяців, зазначене підтверджується копією акту голови ОСББ «Степового Фронту 48» про не проживання(а.с.10).

Добровільно відповідач не бажає знятись з реєстрації за вищезазначеною адресою, договору оренди чи найму житла з позивачем не укладала, особистих речей в ньому не має, комунальні послуги не сплачує.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 , окрім цього вищенаведене підтверджується ще й тим, що свідки підтверджують те, що відповідачу не створювали ніяких перешкод у користуванні житлом, та те, що відповідач сама за власної волі не мешкала за вищезазначеною адресою більше ніж 12 місяців.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у цивільній справі № 185/9794/17 рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Павлоградська міська рада Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до нього задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , надати ОСОБА_1 ключі від квартири АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року зазначене рішення залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із статтями 71,72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналогічна позиція міститься у пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року встановлено, що у 1999 році позивач вийшла заміж, народила дитину, проживала разом з чоловіком у його матері, але після того, як сім`я розпалась, приблизно у 2001 році повернулась проживати разом з дитиною в спірну квартиру, але спільне проживання в спірній квартирі було неможливо, тому вона була змушена піти та винаймати житло.

Останній раз позивач намагалась вселитись до спірної квартири у листопаді-грудні 2017 року, вселитись їй не дозволили, в результаті конфлікту була викликана поліція, що підтверджується листом Павлоградського ВП на ім`я ОСОБА_1 та висновком Павлоградського ВП від 06.12.2017 р.

Встановлено, що у власності позивача іншого житла не має, вона не втратила інтерес до спірного житла та не втратила зв`язок зі спірним житлом за весь час її не проживання, що підтверджується поясненнями свідків, актом від 01.12.2017, відповідно до якого позивач не проживає в спірній квартирі з 2010 року, висновком та листом Павлоградського ВП від 06.12.2017.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що з 1996 року без реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 проживають дружина відповідача ОСОБА_7 , її донька, а станом на час розгляду справи і діти доньки дружини відповідача, тобто в квартирі проживають п`ять осіб, зазначені обставини не заперечивались сторонами.

На час намагань ОСОБА_1 вселитись в спірну квартиру та на час розгляду зазначеної справи, в квартирі проживало п`ять осіб: три дорослих людини та двоє дітей, тобто, площа та планування 2-х кімнатної квартири не давали можливості для одночасного проживання в квартирі ще і її з маленькою дитиною, що також є поважною причиною не проживання. Аналогічного висновку дійшов ВС в постанові від 22.11.2018 № 760/13113/14.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апелянт має право користуватися спірним житловим приміщенням, однак вона позбавлена можливості користуватися ним внаслідок заперечень позивача, перешкод у вселенні та користуванні квартирою, відсутності ключів, та конфліктних відносин з відповідачем та його родиною.

Проте, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо застосування до цього позову строку позовної давності, з наступних підстав.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення підлягають розподілу у відповідності до 141 ЦПК України. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 960 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Виконавчий комітет Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 960 грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко