Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 761/39391/16-ц

провадження № 61-32280св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Флоріда Флекс»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у складі судді Савицького О. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» (далі - ТОВ «Факторинг Фінанс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Флоріда Флекс» (далі - ТОВ «Флоріда Флекс») та просив визнати недійсним договір поруки № 180711/П1 від 18 липня 2011 року, укладений між ним, ТОВ «Факторинг» та ТОВ «Флоріда Флекс».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18 липня 2011 року між ТОВ «Факторинг Фінанс» та ТОВ «Флоріда Флекс» було укладено договір факторингу №180711, предметом якого є здійснення фактором факторингу дебіторської заборгованості (права вимоги) клієнта (ТОВ «Флоріда Флекс») по відношенню до третіх осіб (боржників), зі строком дії до 17 липня 2012 року, дебітором за вказаним договором є Відкрите акціонерне товариство «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» (далі - ВАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла»).

На виконання умов вказаного договору ТОВ «Факторинг Фінанс» здійснило факторингове фінансування ТОВ «Флоріда Флекс» в сумі 500 000,00 грн.

При цьому, з метою забезпечення виконання ТОВ «Флоріда Флекс» зобов`язань перед ТОВ «Факторинг Фінанс» за цим договором, 18 липня 2011 року між ним, ТОВ «Флоріда Флекс» в особі директора ОСОБА_2 та ТОВ «Факторинг Фінанс» в особі директора ОСОБА_3 укладено договір поруки № 180711, за умовами пункту 1.1 якого позивач зобов`язався перед ТОВ «Факторинг Фінанс» відповідати за зобов`язанням по договору факторингу № 180711 від 18 липня 2011 року з повернення кредиту у розмірі 500 000,00 грн.

У зв`язку з невиконання ТОВ «Флоріда Флекс» своїх зобов`язань за договором факторингу, рішенням Апеляційного суду м. Києва віл 11 лютого 2014 року з ТОВ «Флоріда Флекс» та ОСОБА_1 стягнуто на користь ТОВ «Факторинг Фінанс» 1 371 849,86 грн несплаченої уступленої суми грошової вимоги, пені, штрафу та трьох відсотків річних, а також 137 974,97 грн простроченої плати за користування факторинговим фінансуванням, пені, штрафу та трьох відсотків річних.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року директора ТОВ «Флоріда Флекс» ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 222 та частиною першою статті 366 КК України та встановлено, що на початку липня 2011 року ОСОБА_2 , повідомивши неправдиву інформацію засновникові ТОВ «Флоріда Флекс» та керівництву ТОВ «Факторинг Фінанс» про співпрацю із ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», у подальшому, а саме 18 липня 2011 року, уклав договір факторингу №180711 із ТОВ «Факторинг Фінанс» з лімітом максимальної заборгованості за факторинговим фінансуванням до 500 000, 00 грн, при цьому надав на підтвердження дебіторської заборгованості підроблені видаткові накладні про отримання товару, виготовленого його товариством ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика», які стали підставою для перерахування ТОВ «Факторинг Фінанс» на рахунок ТВО «Флоріда Флекс» коштів у сумі 492 677,93 грн., що не були повернуті, чим завдано матеріальної шкоди ТОВ «Факторинг Фінанс».

Якби ОСОБА_2 як сторона оспорюваного договору поруки умисно не повідомив би йому неправдиву інформацію про співпрацю із ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», він не взяв би на себе обов`язки поручителя за договором факторингу від 18 липня 2011 року та не підписав би оспорюваний договір поруки.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності позивачем тієї обставини, що спірний договір поруки був укладений під впливом обману. Окрім того, обман стосовно мети укладення договору поруки, на який посилається позивач в своєму позові, не є істотною обставиною, яка впливає на вчинення правочину, а отже не є підставою для визнання такого договору недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що відповідно до обставин, встановлених вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року у справі № 761/19279/14-к, ОСОБА_2 , будучи директором ТОВ «Флоріда Флекс», повідомив неправдиву інформацію засновнику ТОВ «Флоріда Флекс» та керівництву ТОВ «Факторинг Фінанс» про співпрацю з ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», та у подальшому 18 липня 2011 року уклав договір факторингу із ТОВ «Факторинг Фінанс», при цьому на підтвердження дебіторської заборгованості надав підроблені видаткові накладні про отримання товару, виготовленого ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла», які стали підставою для перерахування ТОВ «Факторинг Фінанс» на рахунок ТОВ «Флоріда Флекс» грошових коштів у сумі 492 677, 93 грн.

Суди, надаючи оцінку вироку суду як доказу у справі, не врахували навмисне введення ОСОБА_2 в оману сторін з метою укладення договору факторингу та договору поруки. Окрім того, вказані обставини не потребують додаткового доказування в силу частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 травня 2018 року справу № 761/39391/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

ТОВ «Факторинг Фінанс» направило заперечення на касаційну скаргу, в яких просило залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 18 липня 2011 року між ТОВ «Флоріда Флекс» в особі директора ОСОБА_2, ТОВ «Факторинг Фінанс» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 180711, за умовами пункту 1.1 якого позивач зобов`язався перед ТОВ «Факторинг Фінанс» відповідати за зобов`язанням ТОВ «Флоріда Флекс» за договором факторингу № 180711 від 18 липня 2011 року з повернення кредиту у розмірі 500 000,00 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року встановлено, що ТОВ «Флоріда Флекс» та ОСОБА_1 безпідставно ухиляються від виконання зобов`язання за вищевказаними договорами.

Також рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року стягнуто з ТОВ «Флоріда Флекс» та ОСОБА_1 солідарно на користь ТОВ «Факторинг Фінанс» 1 371 849, 86 грн несплаченої уступленої суми грошової вимоги, пені, штрафу та трьох відсотків річних та 137 974, 97 грн простроченої плати за користування факторинговим фінансуванням.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Оспорюючи дійсність договору поруки, позивач посилався на введення його директором ТОВ «Флоріда Флекс» ОСОБА_2 в оману стосовно обставин, які мають істотне значення, а саме повідомлення неправдивої інформації про співпрацю з ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» та надання підроблених видаткових накладних на підтвердження дебіторської заборгованості перед вказаним товариством.

Суди встановили, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року, на який посилається ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог, не встановлено обставин, за яких будь-які особи, зокрема директор ТОВ «Флоріда Флекс» ОСОБА_2 здійснив дії, спрямовані на введення позивача в оману при укладенні договору поруки. Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_2 як директор ТОВ «Флоріда Флекс» здійснював підроблення податкових накладних вже після укладення оспореного договору поруки у період з 31 серпня 2012 року по 06 червня 2013 року.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення відповідно до частини першої статті 229 ЦК України має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Обман має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що позивачем не доведено введення його в оману другою стороною правочину. Не доведено позивачем й тих обставин, що саме друга сторона правочину спонукала його до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб.

Доказів, які б підтверджували, що ТОВ «Флоріда Флекс» ввело ОСОБА_1 в оману матеріали справи не містять. Натомість з оспорюваного договору поруки вбачається, що його сторонами досягнуто згоду щодо його істотних умов.

Виходячи з викладеного обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність ОСОБА_1 введення його в оману при укладенні договору поруки внаслідок повідомлення директора ТОВ «Флоріда Флекс» ОСОБА_2 про співпрацю з ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» та запевнення про надійність договору поруки, та відповідно відсутності передбачених статтею 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, їм надана належна правова оцінка та вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук