Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 347/2427/14-ц

провадження № 61-27528св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Старокутська сільська рада Косівського району Івано-Франківської області, державна реєстраційна служба Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., від 05 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, державної реєстраційної служби Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання незаконними та скасування рішень.

Позовна заява мотивована тим, що їй та ОСОБА_2 на підставі рішень Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 23 червня 1993 року та від 29 грудня 1993 року видано державні акти на право власності на земельні ділянки для обслуговування житлових будинків площею 0,077 га та 0,045 га відповідно, які знаходяться у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області.

У 2013 році на замовлення ОСОБА_2 приватним підприємцем ОСОБА_4 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж належної їй земельної ділянки, помилково встановлено межі цієї ділянки та збільшено її площу на 0,0125 га.

Рішеннями Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2014 року вирішено уточнити площу та лінійні розміри вказаної земельної ділянки та погоджено межу між земельною ділянкою ОСОБА_2 та земельною ділянкою позивача. У подальшому ОСОБА_2 отримала свідоцтво на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,0575 га та відчужила її за договором дарування на користь ОСОБА_3 .

З огляду на те, що у площу належної ОСОБА_2 земельної ділянки незаконно включено частину належної позивачу земельної ділянки, остання просила визнати незаконними вказані вище рішення Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2014 року та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що належить відповідачу.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області у складі судді Крилюк М. І. від 16 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконними та скасовано рішення Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2014 року «Про уточнення площі та лінійних розмірів земельної ділянки, яка перебувала у власності ОСОБА_2 згідно державного акта серії Ш-ІФ № 014966/74 від 30 грудня 1993 року в селі Старі Кути, площею 0,0575 га, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» та «Про погодження меж між земельною ділянкою ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 0,0575 га та земельною ділянкою ОСОБА_1 по лінії Г -А кадастрового плану по існуючих межових знаках».

Визнано незаконними та скасовано рішення № 11691234 та № 5008003 державної реєстраційної служби Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2014 року «Про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 ».

Визнано незаконними та скасовано рішення № 11965687 та № 5132733 приватного нотаріуса Фединчук С. І. Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області від 27 березня 2014 року «Про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 ».

Додатковим рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2015 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правомірність видачі сторонам державних актів на вказані вище земельні ділянки була предметом судового розгляду, за наслідком якого відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Співставивши плани зовнішніх меж спірних земельних ділянок та допитавши приватного підприємця ОСОБА_4 ,який виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж належної ОСОБА_2 земельної ділянки, суд дійшов висновку про зміну розташування земельної ділянки останньої в сторону збільшення та накладення її меж на межі земельної ділянки позивача.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване недоведеністю позивачем своїх вимог щодо накладення меж спірних земельних ділянок. Вирішуючи спір, суд врахував висновок Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 серпня 2017 року, відповідно до якого суміжні межі спірних земельних ділянок не мають дотичності, а тому неможливо встановити накладення цих ділянок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не погоджується з висновками експертизи щодо неможливості встановлення накладення меж спірних земельних ділянок. Суд безпідставно взяв до уваги зазначений висновок, а не картографічні матеріали, з яких вбачається накладення меж вказаних ділянок.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області в частині стягнення судових витрат.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішення Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 23 червня 1993 року про надання у власність земельної ділянки площею 0,077 га для обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,331 га для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_1 видано державний акт від 30 червня 1993 року на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,408 га.

На підставі рішення Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 29 грудня 1993 року про надання у власність земельної ділянки площею 0,045 га для обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,38 га для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_2 видано державний акт від 30 грудня 1993 року на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,425 га.

На замовлення ОСОБА_2 приватним підприємцем ОСОБА_4 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2014 року вирішено у зв`язку з проведенням інвентаризації уточнити площу та лінійні розміри та відновити межі в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 0,0575 га (по угіддях під будівлями і двором - 0,0368 га, багаторічні насадження - 0,0207 га), яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 .

Рішенням Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2014 року вирішено погодити межу між земельною ділянкою ОСОБА_2 площею 0,0575 га та земельною ділянкою її сусідки ОСОБА_1 по лінії «Г-А» кадастрового плану по існуючих межових знаках.

На підставі вказаних рішень Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області ОСОБА_2 отримала свідоцтво на право власності на земельну ділянку площею 0,0575 га, а 27 березня 2014 року за договором дарування відчужила цю земельну ділянку своїй дочці ОСОБА_3 .

За клопотанням ОСОБА_1 у справі було призначено судову земельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 серпня 2017 року № 5154/5155 фактична площа та конфігурація земельної ділянки ОСОБА_2 більша на 0,0005 га, а земельної ділянки ОСОБА_1 - на 0,0138 га. Суміжні межі не мають дотичності (ідентичності), за якими можна було б ідентифікувати кожну суміжну межеву лінію, а тому неможливо встановити чи є накладка (зміщення) меж земельної ділянки ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) на межу земельної ділянки ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.

Частиною п`ятою статті 116 ЗК України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту накладення меж належної ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) земельної ділянки на межі її земельної ділянки, а отже і наявність правових підстав для скасування рішень органу місцевого самоврядування, якими уточнено площу та лінійні розміри земельної ділянки, що належить відповідачу, та погоджено межі цієї ділянки.

Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів є безпідставними та необґрунтованими.

Так, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновок Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 серпня 2017 року про неможливість встановлення накладення меж належних сторонам земельних ділянок.

При цьому колегія суддів враховує, що позивач, не погоджуючись з вказаним висновком експертизи, не заявляла клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи.

Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про перевагу наданих позивачем доказів - картографічних матеріалів над іншими доказами, зокрема й висновком судової земельної експертизи.

Судове рішення апеляційної інстанцій ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 27 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2017 року в частині стягнення судових витрат до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2017 року - без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара