Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 752/2961/15-ц

провадження № 61-45133св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7, про встановлення порядку користування житловим будинком.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником 1/8 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Іншими співвласниками цього будинку є: ОСОБА_6 - 3/8 частини і ОСОБА_7 - 4/8 частини.

Вказував, що ОСОБА_6 перешкоджає йому вільно користуватися належною йому на праві приватної власності частиною житлового будинку. У добровільному порядку досягти згоди з приводу порядку користування майном сторонам не вдалося.

На підставі вказаного, ОСОБА_4 просив суд встановити порядок користування нерухомим майном, виділивши йому у користування приміщення будинку, позначені у технічному паспорті під номерами: 1-8 (площею 2,7 кв. м), 1-9 (площею 3,6 кв. м), 1-10 (площею 11,8 кв. м), 1-12 (площею 10,7 кв.м), а ОСОБА_6 виділити у користування приміщення будинку, позначені у технічному паспорті під номерами: 1-14 (площею 10,6 кв. м), 1-13 (площею 18,4 кв. м), 1-1(площею 5,4 кв. м), 1-2 (площею 5,4 кв. м), 1-3 (площею 8 кв. м), 1-4 (площею 4,9 кв. м), 1-5 (площею 24,1 кв. м), 1-6 (площею 9,8 кв. м), 1-7 (площею 2,7 кв. м) та залишити у загальному користуванні кімнату, позначену у технічному паспорті під номером 1-11 (площею 11 кв. м).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житловим будинком, оскільки він у цьому будинку не проживає, участі в утриманні майні не приймає, житлово-комунальні послуги не сплачує, що свідчить про відсутність підстав для встановлення порядку користування житлом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою № 1 у житловому будинку по АДРЕСА_1, відповідно до якого виділено у користування ОСОБА_4 житлову кімнату 1-12 (10,7 кв. м) поверх 1 літера «А». ОСОБА_6 виділено у користування житлову кімнату 1-13 (18,4 кв. м) поверх 1 літера «А» та кімнати 1-6 (9,8 кв. м), 1-5 (24,1 кв. м), 1-3 (8,0 кв. м) та кімнату 1-4 (4,9 кв. м) поверх цокольний літера «А». Кімнату 1-11 (11,0 кв. м) поверх 1 літера «А» залишено у спільному користуванні.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Встановлено порядок користування квартирою № 1 у житловому будинку № АДРЕСА_1, відповідно до якого виділено у користування ОСОБА_4 кімнату 1-8 (площею 2,7 кв. м, тамбур), кімнату 1-9 (площею 3,6 кв. м, санвузол), кімнату 1-10 (площею 11,8 кв. м, кухня), кімнату 1-12 (площею 10,7 кв. м, житлова кімната); виділено у користування ОСОБА_6 кімнату 1-14 (площею 10,6 кв. м, житлова кімната з окремим входом з вулиці), кімнату 1-13 (площею 18,4 кв. м, житлова кімната), кімнату 1-1 (площею 5,4 кв. м, коридор з окремим входом з вулиці), кімнату 1-2 (площею 7,9 кв. м, кухня), кімнату 1-3 (площею 8,0 кв. м, коридор), кімнату 1-4 (площею 4,9 кв. м, санвузол), кімнату 1-5 (площею 24,1 кв. м, веранда зі сходами на 1 поверх у кімнату 1-11 загального користування), кімнату 1-6 (площею 9,8 кв. м, кладова кімната), кімнату 1-7 (площею 2,7 кв. м, підсобне приміщення); у загальному користуванні залишено кімнату 1-11 (площею 11 кв. м).

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки право на користування позивачем частиною будинку, яка належить йому на праві власності, порушується відповідачем, а спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, тому наявні правові підстави для встановлення порядку користування будинком. Найбільш прийнятним є варіант, зазначений позивачем, де кожному із співвласників виділяються у користування ізольовані приміщення та визначено приміщення, які залишаються у спільному користуванні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не врахував, що позивач не надав суду висновків спеціалістів чи судових експертів з приводу встановлення можливих варіантів порядку користування житловим будинкомпо АДРЕСА_1 та не заявив клопотання про призначення експертизи для з'ясування вказаних питань, хоча для з'ясування цих обставин необхідні спеціальні знання у галузі будівництва, зокрема, дотримання будівельних норм і правил, з'ясування технічної можливості виділення у користування сторін певних приміщень. Апеляційний суд не врахував правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, згідно з якою суд повинен встановити технічну можливість виділення позивачу житлової кімнати як окремого об'єкта нерухомого майна.

Також судом не враховано, що право користування спірним житловим приміщенням має неповнолітня особа, тому до участі у справі повинна була залучена служба у справа дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, оскільки згідно з статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Крім того, суд визначив порядок користування приміщеннями, частина із яких була збудована ним за власні кошти. Отже, ці приміщення є його власністю та не можуть бути виділені у користування іншій особі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, при новому розгляді справи, апеляційний суд врахував висновки суду касаційної інстанції, висловлені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2018 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 15 ЦК України передбачено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Виходячи з аналізу статті 358 ЦК України можна дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

З урахуванням вказаного, встановивши, що між співвласниками існує спір з приводу користування майном, яке перебуває у них на праві спільної часткової власності, а спірні правовідносини не стосуються розподілу цього майна для припинення права спільної часткової власності, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 і встановлення порядку користування житловим будинком. При цьому, кожному із співвласників надано у володіння і користування ту частину спільного майна в натурі, яка відповідає їх часткам у праві спільної часткової власності.

Апеляційним судом відповідно до вимог частини п'ятої статті 411 ЦПК України під час нового розгляду справи враховано висновки суду касаційної інстанції, висловлені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2018 року.

Доводи касаційної скарги, що судом не враховано правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 і не встановлено технічну можливість виділення позивачу житлової кімнати як окремого об'єкта нерухомого майна на правильність висновків суду не впливають, оскільки в указаній справі інші правовідносини і фактичні обставини, так як спір виник з приводу виділу частки з майна. А встановлення технічної можливості виділення позивачу житлової кімнати як окремого об'єкта нерухомого майна не входить до питань, які підлягали з'ясуванню при вирішенні цього спору, оскільки ці обставини мають визначальне значення для виділу частки або поділу майна в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, а не для вирішення питання про визначення порядку користування майном.

Також безпідставним є твердження заявника про неврахування судом положень статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» та необхідність залучення до участі у справі служби у справа дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, оскільки у справі, що переглядається спір виник з приводу встановлення порядку користування майном, а вказана норма регулює порядок охорони і захисту права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Однак, такі правочини між сторонами не вчинялися.

Доводи заявника, що суд визначив порядок користування приміщеннями, частина із яких була збудована ним за власні кошти, спростовуються встановленими судом обставинами справи. Так, судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Києва від 09 листопада 1976 року затверджено акт прийому в експлуатацію вказаного будинку, згідно з яким загальна площа будинку становила 207,70 кв. м. З урахуванням цього частці ОСОБА_4 відповідає житлова площа 25,96 кв. м. Відповідно до технічного паспорту від 20 січня 2012 року спірний житловий будинок був збудований у 1960 році і станом на день розгляду справи не зазнав змін. Крім того, надання позивачу права користування житловими приміщеннями, площа яких відповідає розміру його частки, не порушує та не впливає на обсяг його прав.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк