Дата документу 05.11.2019
Справа № 334/7602/18
Провадження № 2/334/1153/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Манюхіні О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Позивач, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням у якому просить суд визнати, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю за вказаною адресою з листопада 2010 року.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві. Суду пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є її донькою та онукою, відповідно. Вказані особи не проживають у квартирі з 2010 року, за комунальні послуги не сплачують витрат на утримання квартири не несуть, тому просить суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили. У попередніх судових засіданнях, надавали суду пояснення, відповідно до яких, заперечували проти задоволення позову, оскільки вони зареєстровані у квартири, як члени сім`ї, та набули право на користування квартирою без договору. ОСОБА_1 перешкоджає їм у користуванні квартирою, не дає можливості вільно потрапити в квартиру.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло №961 НОМЕР_1 від 04.10.1993 року, виданого Адміністрацією Запорізького трансформаторного заводу державної корпорації «Запоріжтрансформатор» згідно з розпорядженням від 04.10.1993 року.

Згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло №961/257-400 НОМЕР_2 від 04.10.1993 року, рівні долі квартири, на праві приватної спільної сумісної власності, належали також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Відділом державної РАЦС Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області 30.07.2015 р. було зроблено відповідний актовий запис №678 та видано Свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_3 від 30.07.2015 року.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Запорізьким міським відділом РАЦС ТУЮ у Запорізькій області було зроблено відповідний актовий запис №2412 від 09.03.2009 р. та видано Свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_4 від 09.03.2009 року.

13.11.2005 року між позивачем та відповідачами були укладені Договори найму б/н від 13.11.2005 року, згідно з умовами яких, ОСОБА_8 здає в найм ОСОБА_2 та ОСОБА_9 - ОСОБА_10 ) кімнату площею 14 м2 у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_2 з реєстрацією відповідачів за вищезазначеною адресою.

Договір найму б/н від 13.11.2005 року був укладений на строк 5 років, тобто з 13.11.2005 року по 13.11.2010 року.

В відзиві на позовну заяву відповідачі посилаються на те, що договір найму вони не підписували, та про його існування дізналися лише після отримання позовної заяви. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його дійсність прямо не встановлена або якщо він не визнаний судом недійсним. Виходячи з презумпції правомірності правочину, слід зробити висновок, що договір найму від 13.11.2005 року є дійсним, оскільки жодних судових рішень про визнання його недійсним, відзив не містить.

Після закінчення строку дії договору найму відповідачі припинили проживання за вищевказаною адресою та виїхали для проживання в інше місце, вказані обставини доведені, та фактично підтверджені самими відповідачами, так ОСОБА_2 повідомила суду, що проживає за адресою АДРЕСА_3 , а ОСОБА_5 проживає за адресою АДРЕСА_4 .

У зв`язку з реєстрацією відповідачів в належній позивачу квартирі вона позбавлена можливості оформити державну субсидію. Договір про користування житловим приміщенням між нею, та відповідачами припинено 13.11.2010 року, оплату комунальних послуг відповідачі не здійснюють.

Посилання відповідачів на перешкоджання їм у користуванні квартирою з боку позивача, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та не доведені належними та допустимими доказами.

Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 405 ЦК України лише члені сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим, власником.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як роз`яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав.

Судом встановлено, що реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності на квартиру. В даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими що втратили право користування житловим приміщенням на підставі 2 ст. 405 ЦК України, не суперечить вимогам чинного законодавства.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 05 листопада 2019 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.