Справа № 461/1767/18 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/1926/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б,

з участю: ОСОБА_2, його представників ОСОБА_3,

ОСОБА_4, представника Дочірнього підприємства

«Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз

України в особі Регіонального виробничого управління

«Львівавтогаз» - Целень Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз» України» в особі Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» про визнання незаконним та скасування наказу РВУ «Львівавтогаз» № 31к від 27.02.2018 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи, поновлення ОСОБА_2 на посаді наповнювача балонів четвертого розряду АГНСК-Львів-5 в Регіональному виробничому управлінні «Львівавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз» України» в особі Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» середнього заробітку за вимушений прогул з 28.02.2018 року по день поновлення на роботі, стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз» України» в особі Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт покликається на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення довідки медичної установи, наданої, як доказ, на підтвердження поважності причин відсутності позивача на робочому місці 23.01.2018 року, оскільки невчасний вихід на роботу був викликаний захворюванням малолітнього сина, з яким позивач зранку знаходився у лікаря. Крім цього, до позову також долучено копію історії розвитку дитини ОСОБА_6, товарні чеки від 23.01.2018 року та фіскальні чеки від 23.01.2018 року, що підтверджують придбання ліків. Апелянт вважає,що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково зазначив, що в історії розвитку дитини вказаний відвідування лікаря дитиною 24.01.2018 року. Апелянт не погоджується з висновками суду щодо сумнівності довідки медичної установи з посиланням на п.2.19 наказу Міністерства охорони здоров'я України N 455 від 13.11.2001 «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян». Суд першої інстанції безпідставно не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення те, що він в телефонному режимі повідомляв майстра про неможливість своєчасного прибуття на роботу, після 11 год.20 хв. був на робочому місці та надав письмові пояснення в.о. начальника АГНКС-Львів-5 Мельничуку А.В., який вказану інформацію не довів до відома керівництва, а на підставі його доповідної записки від 09.02.2018 року про відсутність на роботі, винесено наказ про звільнення позивача із займаної посади. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представників ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України в особі Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» Целень Л.М. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_2 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України у зв»язку з його відсутністю на роботі більше трьох годин без поважних причин, відбулося у відповідності до вимог трудового законодавства, роботодавцем дотримано процедури його звільнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз»яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв»язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов»язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Крім встановлення факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, при вирішенні питання законності звільнення з роботи на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, слід з»ясувати поважність причин відсутності працівника на роботі.

Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, слід виходити з конкретних обставин і враховувати докази, надані позивачем на підтвердження поважності причин відсутності його на роботі, дати їм належну та об»єктивну оцінку.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним наказом начальника РВУ «Львівавтогаз» № 31к від 27.02.2018 року, ОСОБА_2, наповнювача балонів четвертого розряду АГНКС -Львів-5, звільнено з роботи з 27 лютого 2018 року за прогул без поважних причин (був відсутній на роботі 23.01.2018 року більше трьох годин з 8.00 год. до 11.год.20 хв.), згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Підстава: доповідна записка Мельничука А.В., в.о. начальника АГНКС -Львів-5 від 09.02.2018 року; лист ППО РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз» №02/02 від 12.02.2108 року; погодження ДП «Укравтогаз».

З доповідної записки в.о. начальника АГНКС-Львів-5 вбачається, що наповнювач балонів четвертого розряду АГНКС -Львів-5 ОСОБА_2, грубо порушує трудову дисципліну, а саме, неодноразово без повідомлення та поважних причин був відсутній на робочому місці.

Актами від 18.01.2018 р., 17.01.2018 р., 16.01.2018 р. підтверджується відсутність ОСОБА_2 на робочому місці (16.01.2018 - відсутній 1 год., 17.01.2018 - відсутній 2 год., 18.01.2018 - відсутній 2 год.), а актом від 23.01.2018 року підтверджується відсутність ОСОБА_2 на робочому місці з 08.00 год. до 11.20 год.

Відсутність ОСОБА_2 на робочому місці 23.01.2018 року зафіксована в табелі робочого часу АГНКС-Львів-5 за січень 2018 року.

Позивач не заперечував своєї відсутності на робочому місці 23.01.2018 року з 08.00 год. до 11год.20 хв.

Не заперечуючи своєї відсутності на робочому місці 23.01.2018 року з 08.00 год. до 11год. 20 хв., ОСОБА_2, вважаючи оскаржуваний наказ про звільнення його з роботи незаконним, зазначав про те, що він був відсутній на роботі 23.01.2018 року з 08.00 год. до 11 год.20 хв. з поважних причин, а відсутність на роботі з поважних причин свідчить про те, що він прогулу не допускав, що не було враховано керівником при звільненні його з роботи з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Як на поважу причину своєї відсутності на роботі 23.01.2018 року з 08.00 год. до 11 год.30 хв., тобто, більше трьох годин, позивач обґрунтовує тим, що зранку, 23.01.2018 року, захворів його син, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і він був змушений відвезти сина в Комунальну 4-ту міську клінічну лікарню м. Львова.

Перевіряючи твердження позивача про поважність причини його відсутності на роботі, який, як на доказ перебування його разом з сином у Комунальній 4-тій міській клінічній лікарні м. Львова, посилався на довідку, видану ОСОБА_2 лікарем ОСОБА_8, суд першої інстанції, даючи оцінку довідці, як письмового доказу у справі, вважав її сумнівною, такою, що не може бути належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який свій висновок суд обгрунтовував тим, що у довідці не зазначено її реєстраційного номера, у ній не зазначено дату її видачі, відсутня реєстрація цієї довідки, що викликає сумніви у її правдивості.

На вимогу суду апеляційної інстанції оригінал вищезазначеної довідки ні позивачем, ні його представниками суду не був наданий.

Наведене спростовує доводи апелянта про те, що поважність причин відсутності позивача на роботі 23.01.2018 року з 08.00 год. до 11.год. 20 хв. підтверджена належними медичними документами, і які суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги.

З незрозумілих для суду апеляційної інстанції причин, листок непрацездатності у зв»язку з хворобою дитини, у якої відразу ж було діагностовано ГРВІ, в день прийому дитини та її огляду 23.01.2019 року, позивачу не був виписаний.

Крім цього, матеріалами справи підтверджується, що лист щодо надання погодження профспілки на звільнення з роботи ОСОБА_2 за прогул без поважних причин, розглядався на засіданні первинної профспілкової організації РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз», що підтверджується витягом з протоколу №2 від 12.02.2018 року, на якому був присутній ОСОБА_2, який, як зазначено у витягу з протоколу, на звернення ОСОБА_9 щодо обґрунтування причин відсутності на роботі та надання будь - яких документів, які можуть підтвердити причину його відсутності на робочому місці, не зміг надати обґрунтовану відповідь щодо відсутності на робочому місці, в тому числі і 23.01.2018 року.

У витягу з протоколу зазначено, що «Жодних підтверджуючих документів стосовно причин відсутності на робочому місці 16.01.2018 р., 17.01.2018 р., 18.01.2018 р. і 23.01.2018 р. надати не може, бо таких документів немає.»

Пояснити суду апеляційної інстанції, чому маючи довідку, видану лікарем Комунальної 4-тої міської клінічної лікарні м. Львова, не надав таку членам первинної профспілкової організації РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз» на засіданні профкому, позивач не зміг.

Стверджуючи в апеляційній скарзі про те, що відсутність працівника на роботі з поважних причин може підтверджуватися не лише довідками медичної установи, а й іншими доказами, ні позивач, ні його представники інших доказів на підтвердження поважності причин відсутності ОСОБА_2 23.01.2018 року з 08.00 год. до 11 год.20 хв., які б заслуговували на увагу, суду не надали.

Оскільки законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин і що поважними причинами неявки на роботу необхідно визнавати обставини, що виключають вину працівника, то неявка на роботу ОСОБА_2, 23.01.2018 року, в період часу з 08.00 год. до 11 год. 30 хв., у зв»язку з відвідуванням разом з малолітнім сином медичної установи, вважалась би такою, що вчинена з поважних причин за наявності в матеріалах справи, наданих позивачем, його представниками суду першої чи суду апеляційної інстанції беззаперечних доказів перебування у зазначений час ОСОБА_2 разом з сином на прийомі у лікаря Комунальної 4-тої міської клінічної лікарні м. Львова, оскільки долучену позивачем вищезгадану довідку, суд оцінив як таку, що викликає сумніви у її достовірності.

Стаття 149 КЗпП України зобов»язує власника або уповноважений ним орган при обранні виду стягнення враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок та попередню роботу працівника.

Судом першої інстанції з»ясовано дотримання відповідачем цих вимог закону, яким, зокрема, враховано попередню роботу ОСОБА_2, його ставлення до виконання обов»язків, покладених на нього трудовим договором, притягнення його до дисциплінарної відповідальності, те, що ОСОБА_2 схильний до порушення дисципліни, про що свідчать акти про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці (16.01.2018 - відсутній 1 год., 17.01.2018 - відсутній 2 год., 18.01.2018 - відсутній 2 год.), що характеризує його, як працівника, його ставлення до роботи, і хоча оголошення ОСОБА_2 догани наказом № 12к від 05.07.2017 року 2017 року немає причинного зв»язку з його звільненням, однак характеризує його як працівника, його попередню роботу.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.02.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.