Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

місто Київ

справа № 372/2366/15-ц

провадження № 61-4048св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Обухівського району Київської області в інтересах територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Лашенка В. Д., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2015 року заступник прокурора Обухівського району Київської області звернувся в інтересах територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади смт Козин Козинської селищної ради земельних ділянок, загальною площею 0, 5826 га, з кадастровими номерами: НОМЕР_2, НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_4, що розташовані в смт Козин Обухівського району Київської області.

Позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що 31 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок № НОМЕР_5, № НОМЕР_6. На підставі цих договорів ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_1 земельні ділянки, площами 0, 5826 га та 0, 6000 га. Земельні ділянки належали продавцю відповідно до державного акта, серії НОМЕР_7, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2006 року.

ОСОБА_1 виготовив технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку, загальною площею 1, 1826 га, до складу якої увійшли, зокрема згадані земельні ділянки. На переконання прокурора, земельні ділянки, придбані ОСОБА_1, із комунальної власності територіальної громади смт Козин ніколи не вилучалися, третій особі не передавалися.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_1 вимоги позову не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості та пропуску позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено у зв'язку із пропуском позовної давності.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що органи прокуратури здійснювали нагляд за діяльністю Управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю ГУ МВС України в Київській області, яке здійснювало перевірку підстав та обставин набуття у власність ОСОБА_1 спірних земельних ділянок, за наслідком якої начальник Управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю ГУ МВС України в Київській області Савченко О. О. отримав інформацію та документи від Управління Держкомзему в Обухівському районі у лютому 2012 року. Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що сторона позивача могла своєчасно довідатись про обставини, за яких порушено або могло бути порушено права держави, оскільки Козинська селищна рада Обухівського району Київської області і органи прокуратури наділені чинним законодавством відповідними повноваженнями для своєчасного виявлення обставин виділення та використання земельних ділянок. Оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності, прокурор причини пропуску строку позовної давності не повідомив, заяви про відновлення строків позовної давності не подав, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, тому суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших підстав.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що 06 вересня 2014 року порушено кримінальне провадження № 0000699 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України щодо заволодіння шахрайським шляхом земельними ділянками. В матеріалах справи відсутні відомості про закриття такого провадження чи наявність вироку, а відтак позивач всупереч статті 60 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року)не надав суду доказів, передбачених статтею 57 ЦПК України 2004 року, які б доводили факт вибуття спірної земельної ділянки з володіння поза волею власника. Доказів, на якій підставі земельні ділянки придбані ОСОБА_2 та хто був їх власником на момент вчинення попередніх угод, позивачем не надано. Недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перший заступник прокурора Київської області, просив скасувати рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що поза увагою судів залишилось те, що Козинська селищна рада Обухівського району Київської області спірні земельні ділянки будь-якій особі у власність не передавала і протягом усього часу вважала себе власником цих земель. Лише під час розслідування кримінального провадження селищній раді стало відомо, що спірні земельні ділянки перебувають у володінні ОСОБА_1 Відповідно до показів ОСОБА_5, який у 2006 році виконував обов'язки начальника Обухівського районного відділу земельних ресурсів, підпис на державному акті, серії НОМЕР_8, виданому на ім'я ОСОБА_2, підроблений, що підтверджується висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 17 квітня 2015 року № 3-03/469. На переконання заявника, апеляційний суд не надав оцінки долученій прокурором під час розгляду справи інформації Обухівського міськрайонного управління юстиції та нотаріусів, які здійснюють свою діяльність на території Обухівського району Київської області, про те, що ними не посвідчувались договори з такими реквізитами: дата укладення - від 08 лютого 2006 року й з номерами реєстрації № № 764, 770, 774, 778, які зазначені як підстава набуття ОСОБА_2 права власності у державному акті, серії НОМЕР_8.

За твердженням заявника, підставами для касаційного оскарження є порушення апеляційним судом норм матеріального права, що зазначені в позовній заяві та у рішенні суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 26 січня 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договори щодо придбання земельних ділянок, загальною площею 1, 1826 га, з яких одна площею 0, 5826 га на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 31 липня 2008 року № НОМЕР_5 з кадастровими номерами НОМЕР_2, НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_4, та інша площею 0, 6 га на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 31 липня 2008 року № НОМЕР_6 з кадастровими номерами НОМЕР_10, НОМЕР_9, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами другою, третьою статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

За приписами частин першої-другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (частина перша статті 84 ЗК України).

За правилами частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону (стаття 17 ЗК України).

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно зі статтями 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпний перелік підстав, в разі наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Обґрунтовуючи пред'явлений позов, прокурор зазначив, що Козинська селищна рада ніколи не здійснювала своє волевиявлення в порядку статей 12, 116, 118, 122 Земельного кодексу України, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо надання у власність безоплатно або шляхом продажу земельних ділянок ані її першому набувачу, ОСОБА_2, ані будь-якій іншій особі. Зазначені обставини підтверджуються наданими прокурором доказами у справі, які отримані під час судового розслідування кримінального провадження № 0000699, зареєстрованого 06 вересня 2014 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 358 Кримінального кодексу України. Зокрема, згідно з листом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 02 липня 2014 року № 544, листами Управління Держземагентства в Обухівському районі від 26 червня 2014 року та від 04 грудня 2014 року № № 1.1-34/411,1.1-29/81 - земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2,НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_4 із комунальної власності територіальної громади смт Козин ніколи не вилучались і згідно з програмним комплексом ведення Державного земельного кадастру «Національна кадастрова система» не обліковуються, державні акти на право власності на спірні земельні ділянки як за ОСОБА_2, так і за ОСОБА_1 не обліковуються і на зберігання не передавались. На підтвердження відсутності правових підстав у ОСОБА_2 відчужувати спірні земельні ділянки ОСОБА_1 прокурором також надано наявний в Управлінні Держземагентства в Обухівському районі оригінал державного акта на право власності на земельні ділянку, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 0814, в якому зазначено, що його видано 16 лютого 2006 року ОСОБА_6 на земельну ділянку, площею 0, 15 га з кадастровим номером НОМЕР_14.

Прокурором також долучено інформацію Обухівського міськрайонного управління юстиції та всіх державних і приватних нотаріусів, які здійснюють свою діяльність на території Обухівського району, про те, що ними не посвідчувались договори з такими реквізитами: з датою укладення від 08 лютого 2006 року й з реєстраційними № № 764, 770, 774, 778.

06 вересня 2014 року порушено кримінальне провадження № 0000699 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України щодо заволодіння шахрайським шляхом земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції передчасно зробив висновок на відсутність доказів, які б доводили факт вибуття спірної земельної ділянки з володіння власника поза його волею, оскільки землі, що відносяться до меж смт Козин Обухівського району Київської області, в силу вимог закону перебувають у комунальній власності його територіальної громади.

Прокурор, пред'являючи позов, надав докази щодо того, що зазначений орган місцевого самоврядування наполягає на тому, що спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності територіальної громади за відсутності її волевиявлення, а відтак ця обставина підлягала обов'язковому з'ясуванню.

Також судами не встановлено час фактичного вибуття спірної ділянки з володіння власника, обставини її вибуття, відкритість або, навпаки, латентний характер порушення прав власника щодо неї.Судами не встановлено, чи приймалось у встановленому законом порядку рішення про вибуття земельних ділянок площею 0, 5826 га, з кадастровими номерами: НОМЕР_2, НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_4, що розташовані в смт Козин Обухівського району, із комунальної власності територіальної громади та передачу у приватну власність фізичній чи юридичній особі.

Під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій зазначеним обставинам належної правової оцінки не дали, відповідні докази з метою з'ясування зазначених обставин не досліджували, зокрема, не встановили обставини та час вибуття із володіння первісного власника спірних земельних ділянок, не з'ясували фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не встановили, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та які норми права підлягають застосуванню до цих правовідносин, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову заступника прокурора Обухівського району Київської області в інтересах територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Суд першої інстанції застосовував позовну давність, не перевіривши, всупереч вимогам статті 261 ЦК України, наявності порушення права особи, в інтересах якої подано позов. До застосування позовної давності суд має з'ясувати та визначити в судовому рішенні, чи порушене певне суб'єктивне право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого прокурор в його інтересах звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд зобов'язаний відмовити у позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, втім позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. На віндикаційні позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності на оскарження правових актів, виданих ними, а здійснення права на їх оспорення не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Аналогічні правові висновки викладені у поставі Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Узагальнені висновки Верховного Суду на наслідком розгляду касаційної скарги

Встановивши істотні порушення судами норм матеріального та процесуального права, що може вплинути на вирішення існуючого спору по суті, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги та скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Усунути наведені недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо, оскільки в силу положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений процесуальних можливостей з'ясовувати дійсні обставини справи та оцінювати докази, які не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О.Кузнєцов

Д. Д. Луспеник

С. О. Погрібний