Справа № 297/704/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

за участі секретаря - Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Берегівського районного суду від 26 жовтня 2018 року (головуючий суддя Ільтьо І.І.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Берегівська районна державна адміністрація, Дийдянська сільська рада про визнання недійсним наказів, реєстрації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

-

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із даним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням 13-ї сесії 23-го скликання Дийдянської сільської ради від 03.03.2000 його бабусі ОСОБА_6 було передано у приватну власність земельну ділянка площею 1,77 га. на території Дийдянської сільської ради в контурі 69 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а 19.02.2001 їй був виданий державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 014864.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та залишила заповіт, згідно якого все своє майно заповіла позивачу.

У 2017 році позивач вирішив оформити право власності на земельну ділянку за заповітом та звернувся до нотаріуса, де йому було роз`яснено необхідність отримання кадастрового номеру на земельну ділянку.

Листом інженера-розпорядника від 12.12.2017 позивачу повідомлено про неможливість присвоїти кадастровий номер, оскільки на дану земельну ділянку накладаються:

1) земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,95 га кадастровий номер :01:000:0105, яку надано у власність ОСОБА_5 згідно наказу Головного управління Держземагенства у Закарпатській області від 28.01.2014 № ЗК/:01:000/00000081;

2) земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,95 га кадастровий номер :01:000:0104, яку надано у власність ОСОБА_4 , згідно наказу Головного управління Держземагенства у Закарпатській області від 28.01.2014 № ЗК/:01:000/00000083.

23.01.2015 ОСОБА_4 та 28.01.2015 ОСОБА_5 , уклали договори дарування, згідно яких подарували вказані земельні ділянки ОСОБА_7 .

У зв`язку з набуттям спадкодавцем ОСОБА_6 права власності на землю раніше за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , накази Головного управління Держземагенства у Закарпатській області позивач вважає незаконними, прийнятими без вилучення земельної ділянки від власника. Здійснена на їх підставі державна реєстрація права власності та правовстановлюючі документи є незаконними.

Позивач просив визнати незаконними та скасувати:

накази Головного управління Держземагенства у Закарпатській області № ЗК/:01:000/00000081 від 28.01.2014, яким надано земельну ділянку у власність ОСОБА_5 , та № ЗК/: 01 :000/00000083 від 28.01.2014, яким надано земельну ділянку у власність ОСОБА_4 ;

державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0104, Індексний номер 17743302 від 13.02.2014, номер запису про право власності 4662286 від 12.02.2014;

свідоцтво про право власності на нерухоме майно Індексний номер 17742719 від 13.02.2014, видане ОСОБА_4 реєстраційною службою Берегівського РУЮ;

державну реєстрацію земельної ділянки за ОСОБА_5 кадастровий номер :01:000:0105, Індексний номер 17669776 від 12.02.2014р., номер запису про право власності 4644396 від 11.02.2014;

свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 17666724 від 12.02.2014 р., видане ОСОБА_5 реєстраційною службою Берегівського РУЮ;

витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки площею 0,95 га, кадастровий номер :01:000:0104, та площею 0,95 кадастровий номер :01:000:0105, які розташовані в контурі 69 на території Дийдянської сільської ради за межами населеного пункту;

визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 1,77 га, що розташована в контурі 69 на території Дийдянської сільської ради, за межами населеного пункту;

стягнути 4228,80 грн. судового збору та 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішенням Берегівського районного суду від 26 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Також стягнуто пропорційно з Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 4228 гривень 80 копійок та 5000 гривень, які були витрачені за надання юридичної допомоги.

На це рішення подали апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, в яких апелянти просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що державний акт старого зразка, в якому не присвоєно кадастровий номер земельній ділянці, означає, на його думку, що таку ділянку не сформовано, вона не є об`єктом цивільних прав, не могла перейти позивачу в порядку спадкування.

На обґрунтування апеляційної скарги Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області вказує, що позивач не надав доказів прийняття ним спадщини; доказів, що земельна ділянка спадкодавця ОСОБА_6 знаходиться у місці, де знаходяться ділянки ОСОБА_1 ; доказів існування накладення на спірну земельну ділянку та площу такого накладення; накази начальника Головного управління Держземагенства у Закарпатській області є актами одноразового застосування, вичерпали свою дію фактом їх виконання та не можуть бути скасованими; ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відведено із земель запасу, сільськогосподарського призначення, такі були вільні від обмежень, обтяжень та сервітутів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області підтримало позицію цього апелянта, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області позивач ОСОБА_2 просить скарги залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

В судове зсідання апеляційного суду з`явився лише представник позивача ОСОБА_8

Інші учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с 112-118). При цьому, апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась втретє. Зважаючи на те, що позиція апелянтів апеляційному суду відома, оскільки викладена у апеляційних скаргах, судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності апелянтів та інших учасників справи, які не з?явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням 13 сесії 23 скликання Дийдянської сільської ради від 03.03.2000 (в додатку № 361) ОСОБА_6 (бабка позивача) була надана у приватну власність земельна ділянка площею 1,77 га на території Дийдянської сільської ради в контурі 69 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 12-15 т. 1). 19.02.2001 їй був виданий відповідний державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 014864 (а.с.11 т 1.).

Згідно заповіту від 01.12.2011, який посвідчений секретарем Дийдянської сільської ради, ОСОБА_6 заповіла все своє майно позивачу ОСОБА_2 (а.с.16 т. 1). 03.05.2012 р. ОСОБА_6 померла (а.с18 т. 1).

Спадщину після смерті бабки позивач прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що встановлено рішенням Берегівського районного суду від 06.12.2013, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.19 т. 1). Право власності ОСОБА_2 на будинок на підставі вказаного рішення суду зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.01.2014 (а.с.20 т. 1). Також рішенням Берегівського районного суду від 19.02.2018 встановлено факт належності ОСОБА_2 заповіту, складеного ОСОБА_6 , та встановлено факт належності ОСОБА_6 державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК № 014864 (а.с.23 т. 1).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За земельну ділянку позивач сплачував земельний податок. (а.с.124-129 т. 2)

З метою оформлення права власності на спірну земельну ділянку згідно заповіту, позивач звернувся до нотаріуса, при цьому йому було роз`яснено про необхідність отримати кадастровий номер на земельну ділянку.

Листом інженера-землевпорядника ОСОБА_11 від 12.12.2017 позивачу було повідомлено про неможливість присвоїти земельній ділянці кадастровий номер, оскільки на дану земельну ділянку накладаються земельна ділянка площею 0,95 га. кадастровий номер :01:000:0105, яка передана у власність ОСОБА_5 , та земельна ділянка площею 0,95 га. кадастровий номер :01:000:0104, яка передана у власність ОСОБА_4 (а.с.21 т. 1).

Рішенням № РВ-018 від 11.09.2018 державним кадастровим реєстратором було відмовлено ОСОБА_2 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, знаходяться частини інших земельних ділянок - перетин з ділянкою :01:000:0105 - співпадає на 53,4514 %, перетин з ділянкою :01:000:0104 - співпадає на 32,6252 % (а.с.173 т.1), що підтверджено Схемою перетину земельних ділянок (а.с.174 т. 1).

Також, судом встановлено, що розпорядженням голови Берегівської РДА від 18.03.2010 № 168 був наданий дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,95 га. на території Дийдянської сільської ради за межами населеного пункту, в контурі 69, у власність для ведення особистого селянського господарства (а.с. 24 т. 1), а розпорядженням голови РДА №171 від 18.03.2010 наданий дозвіл ОСОБА_5 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,95 га на території Дийдянської сільради за межами населеного пункту, в контурі 69, у власність для ведення особистого селянського господарства (а.с. 25 т. 1).

Наказами Головного управління Держземагенства у Закарпатській області від 28.01.2014 були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства та надані їм земельні ділянки по 0,95 га кожній у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільгосппризначення державної власності (а.с. 26-27 т. 1).

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно ОСОБА_5 11.02.2014 зареєструвала спірну земельну ділянку на праві приватної власності в реєстраційній службі Берегівського БУЮ та отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 17666724 від 12.02.2014 (а.с. 28, 29 т.1).

Також, згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно ОСОБА_4 12.02.2014 р. в Реєстраційній службі Берегівського РУЮ, зареєструвала на себе другу частину спірної земельної ділянки на праві приватної власності та отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 17742719 від 13.02.2014 (а.с. 30,31 т. 1).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 23.01.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , остання набула право власності на земельну ділянку площею 0,95 га, яка розташована на території Дийдянської сільради, кадастровий номер :01:000:0104 (а.с.32 т.1).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 28.01.2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , остання набула право власності на спірну земельну ділянку площею 0,95 га, яка розташована на території Дийдянської сільради, кадастровий номер :01:000:0105 (а.с. 33 т. 1).

Право власності на ОСОБА_1 на вказані земельні ділянки зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.34,35 т. 1).

Згідно ч.5 ст.116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, проводиться лише після її вилучення. Пунктом ІІ Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд має перевіряти законність рішень органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Згідно Витягу з плану землекористування Дийдянської сільської ради, земельна ділянка, що була передана у власність ОСОБА_6 , знаходиться в контурі 69 та віднесена до земель колективної власності колишнього КСГП «Дийдівське», що підлягали розпаюванню (а.с.22 т. 1), а отже не могла бути відведена у власність не членам колишнього КСГП для ведення особистого селянського господарства.

Окрім цього, в оскаржуваних наказах зазначається, що земельні ділянки передаються у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 із земель державної власності, в той час коли частини цих земельних ділянок перебували у власності ОСОБА_6 .

Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частина І ст.393 ЦК України також передбачає, що правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

До прийняття оскаржуваних наказів земельна ділянка перебувала у власності ОСОБА_6 , а після її смерті, відповідно до положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України, належить її спадкоємцеві - ОСОБА_2 , тобто оскаржуваними наказами Головного управління Держземагенства у Закарпатській області порушено права позивача.

Судом встановлено, що при прийнятті згаданих розпоряджень голови Берегівської РДА та наказів Головного управління Держземагенства у Закарпатській області, спірні земельні ділянки передані у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без вилучення їх у власника, а відтак, відповідні накази Головного управління Держземагенства у Закарпатській області законними вважати не можна. Відтак, реєстрація земельних ділянок за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також видані їм Свідоцтва про право власності на нерухоме майно є незаконними. Зважаючи на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення відповідних позовним вимог.

В той же час, висновки суду першої інстанції щодо задоволення вимог ОСОБА_2 про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 спірних земельних ділянок та визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 1,77 га., що розташована в контурі 69 на території Дийдянської сільської ради, за межами населеного пункту, не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно ст. 330 ЦКУ у випадку, коли майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК майно не може бути витребуване у нього.

Частина 3 ст.388 ЦК передбачає, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Площа земельної ділянки, на яку має право позивач в порядку спадкування, становить 1,77 га. Загальна площа двох земельних ділянок, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 (0,95 га, кадастровий номер :01:000:0104, та 0,95 га, кадастровий номер :01:000:0105), становить 1,9 га. Як вбачається із Схеми перетину земельних ділянок (а.с.174 т. 1), ці земельні ділянки частково перетинаються із земельною ділянкою, на яку має право позивач в порядку спадкування - перетин з ділянкою :01:000:0105 співпадає на 53,4514 %, перетин з ділянкою :01:000:0104 співпадає на 32,6252 % (а.с.173 т,1). Отже, площа та конфігурація земельної ділянки, право власності на яку має намір оформити у порядку спадкування позивач, відрізняється від площ та конфігурації вищевказаних земельних ділянок.

Відтак вимога про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельних ділянок площею 0,95 га, кадастровий номер :01:000:0104 та площею 0,95 кадастровий номер :01:000:0105 - задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Суд не може підміняти інший орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи нотаріату і перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції відповідного органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування чи нотаріату.

Таким чином, обраний позивачем і застосований судом спосіб захисту порушеного права, шляхом визнання права власності на земельну ділянку (у порядку ч. 1 ст. 392 ЦК України) не відповідає вимогам закону, оскільки право власності на неї підлягає оформленню спадкоємцем у порядку спадкування.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції частині задоволення позовних вимоги про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 спірних земельних ділянок та визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 1,77 га, що розташована в контурі 69 на території Дийдянської сільської ради, за межами населеного пункту, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права слід скасувати з підстав, передбачених п.п.3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та у задоволенні таких позовних вимог - відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При пред`явленні позову, за шість позовних вимог, пзивачем було сплачено 4228,80 грн. судового збору (а.с. 1) (по 704,80 грн. за кожну із вимог). За подачу апеляційних скарг ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Закарпатській області сплачено по 6343,20 (а.с. 207 т. 1, а.с.21 т.2). Апелянти просили скасувати рішення місцевого суду у повному обсязі та відмовити у задоволенні позову.

Оскільки апеляційні скарги слід задовольнити частково - скасувати рішення суду частково та відмовити у задоволенні двох позовних вимог - тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути в відшкодування сплаченого судового збору по 2819,20 грн., а з позивача на користь відповідачів - по 2114,40 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, н6ак яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат.

З врахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 704,80 грн. у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Щодо витрат на правову допомогу колегія зазначає наступне.

До позовної заяви було приєднано Квитанцію № 13 від 27 березня 2018 року про сплату ОСОБА_2 адвокату Гал Л.Л. 5000 грн. (а.с.2 т. 1). У травні 2018 року адвокатом Гал Л.Л. до суду було подано опис робіт та послуг, які ним були надані ОСОБА_2 (а.с.93 т.1).

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

-розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

-розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

-складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

-часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

-обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

-ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Апеляційний суд, вирішуючи питання витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвоката гал Л.Л. на суму 5000 грн., дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи опис робіт та послуг та квитанція № 13 від 27 березня 2018 року не можуть слугувати безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в указаному розмірі.

Так, у описі робіт та послуг зазначено і послуги адвоката, пов`язані із зверненням позивача до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, рішення по якій було ухвалено судом 19.02.2018. Оплата за послуги, надані у даній справі, була проведена 27.03.2018.

Виходячи з положень ч.ч.4,5 ст. 137 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що з відповідачів на користь позивача у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід стягнути по 1500 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст.. 137, 141, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області - задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 26 жовтня 2018 року в частині задоволення вимог ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 1,77 га., що розташована в контурі 69 на території Дийдянської сільської ради, за межами населеного пункту - скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, яким у задоволенні таких вимог ОСОБА_2 - відмовити.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (пл. Народна, 4, м. Ужгород, 88008, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) по 704,80 грн. у відшкодування сплаченого судового збору та по 1500 грн. з кожного у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2019 року.

Головуюча: Судді: