ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 643/9381/16-ц

провадження № 22-ц/818/4387/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивачі за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом за позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики про визначення місця проживання дитини, припинення права на стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 24 червня 2019 року, ухвалене суддею Букреєвою І.А., в залі суду в м. Харкові,

В С Т А Н О В И В :

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позивач ОСОБА_3 вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05.06.2011 року по 29.01.2013 року. Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.01.2013 року шлюб між сторонами розірвано, та з відповідача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 50% мінімальної заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.01.2013 року до повноліття дитини. Зазначає, що на момент ухвалення вказаного рішення суду, відповідач не мав ніякого доходу, у зв`язку із чим аліменти були стягнуті саме в такому розмірі, але з 2013 року останній офіційно працевлаштувався, та отримує дохід, що сприяє стягненню аліментів в розмірі 1 / 4 частини від доходу на утримання дитини. Зазначає, що дитина за станом здоров`я з 2008 року перебуває на обліку у групі часто та довго хворіючих дітей, внаслідок чого потребує більшого матеріального забезпечення. Також, в ході розгляду, позивач надала копію рішення Київського районного суду від 15.07.2016 року про часткове задоволення позову ОСОБА_2 про визначення порядку участі у вихованні дитини ОСОБА_4 .

У зв`язку із чим просила встановити ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від заробітку, переглянути розмір аліментів на утримання дитини за минулий час з моменту офіційного працевлаштування платника аліментів, а саме : за останні три роки, коли відповідач приховував своє місце роботи від державного виконавця.

11.04.2017 ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини разом з батьком та припинення права на стягнення аліментів, яка була прийнята до провадження та об`єднана з первісним позовом ухвалою суду від 11.04.2017.

Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що аліментні зобов`язання виконує. Крім цього, несе всі додаткові витрати на дитину, в тому числі заходи з навчання, розвитку, відпочинку та оздоровлення. Зазначає, що ОСОБА_3 створює постійні конфлікти, що негативно впливають на стан здоров`я їхньої дитини. Разом з тим, посилається на те, що ОСОБА_3 не приділяє достатньої уваги до виховання дитини, що свідчить про невідповідність інтересам дитини, у нього є всі необхідні умови та матеріальний статок для належного утримання та бажання займатися вихованням сина.

Проживання сина разом з ним відповідатиме інтересам дитини, оскільки він має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. У разі визначення місця проживання дитини з ним, також, просить припинити стягнення з нього аліментів на утримання дитини на користь ОСОБА_3 .

У зв`язку із чим просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 ; припинити право ОСОБА_3 на аліменти на утримання дитини, присуджені рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.01.2013 року.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 24 червня 2019 року первісний позов ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів на утримання малолітньої дитини задоволено частково.

Змінено спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1 / 4 частини від усіх видів заробітку щомісячно , починаючи з 24 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позову відмовлено.

За зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, припинення права на стягнення аліментів - відмовлено у повному обсязі.

Додатковим рішенням Московського районного суду м.Харкова від 07 жовтня 2019 року відмовлено у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, а його зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не зазначив ніяких норм та доказів, на підставі яких був змінений розмір аліментів, чим порушив принцип правової визначеності, змагальності та диспозитивності судового процесу, не застосував ст.192 СК України, на яку посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, і яка регулює порядок зміни розміру аліментів. Вказує, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження значного покращення матеріального становища відповідача. Також посилається на те, що суд свавільно встановив частку від заробітку, яку повинен сплачувати відповідач як аліменти. Зазначає, що судом не враховано, що у законі встановлений мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину. Посилається на те, що судом не був врахований розрахунок всіх витрат на утримання дитини за декілька років, згідно якого середньомісячні витрати ОСОБА_2 становили 4368,27 грн., а ОСОБА_3 - 506 грн. Отже суд першої інстанції, з урахуванням наявності в матеріалах справи відомостей про розмір місячної середньої заробітної плати відповідача у розмірі 35567 грн., без будь-якого обґрунтування визначив розмір аліментів, який складає 1/4 частку від усіх видів заробітку , чим майже у 2 рази перевищив розмір коштів необхідних та достатніх для забезпечення потреб дитини. Також судом не було враховано, що на утриманні відповідача знаходить його мати ОСОБА_5 , яка є пенсіонеркою. Вказує, що оскаржуваним рішення суду визначений настільки величезний розмір аліментів , що всі кошти на відповідні витрати, які відповідача здійснював разом із сином, перейшли до ОСОБА_3 , чим фактично позбавив можливості батька брати участь у спілкуванні із сином та вихованні останнього. Також вважає, що суд першої інстанції помилково змінив розмір аліментів за минулий час чим втрутився у принцип правової визначеності. Щодо задоволення зустрічного позову посилається на те, що у батька з сином гарні стосунки, батько піклується про дитину, фактично повністю її утримує, займається її лікуванням, навчанням, подорожує з нею, та іншим чином сприяє її всебічному розвитку. Проживання дитини разом з батьком дозволить сформувати в неї відповідальне ставлення до праці, вміння приймати фінансові та інші важливі рішення, а також інші вміння, що притаманні батьку. Проживання дитині разом з батьком дозволить глибше засвоїти модель поведінки чоловіка, що буде сприяти розвитку дитині в дусі гендерної рівності. Вказані обставини підтверджені належними та допустимими доказами, однак, суд на них уваги не звернув. Зазначає, що мати дитини не має стабільного та регулярного доходу, необхідного та достатнього для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Вона не бажає працювати та отримувати дохід. Вона не тільки фінансово неспроможна утримувати дитину, але й подає дитині негативний приклад байдужого ставлення до праці. Зазначає, що суд помилково не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.01.2013 шлюб між сторонами розірвано, та з відповідача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 50% мінімальної заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.01.2013 року до повноліття дитини (т.1 а.с. 9).

Від вказаного шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 7).

Рішенням Київського районного суду від 15.07.2016 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку участі у вихованні дитини ОСОБА_4 (т. 1 а.с.109-114).

Згідно довідок ПАТ «Харківміськгаз» ОСОБА_3 працювала у товаристві на посаді інженера з керування і обслуговування систем виробничо-технічного відділу (т.1 а.с.164, 165).

Проте, згідно наявної в матеріалах справи довідки від 10.04.2019, з 15.02.2019 ОСОБА_3 почала працювати інженером з механізації та автоматизації виконавчих процесів в ПАТ «Фармстандарт-Біолек» та отримує постійний дохід. Сукупний дохід ОСОБА_3 за період роботи з 15.02.2019 по 31.03.2019 склав 16522,48 грн. (т.2 а.с.70).

Згідно отриманої довідки від ТОВ «Пларіум юкрєйн», яка була направлена на виконання ухвали суду від 18.04.2018, ОСОБА_2 працює на посаді Менеджера з реалізації дизайн-проектів Департаменту бренд-дизайну з 03.02.2014. Сукупний дохід за період з 03.02.2014 по 30.04.2018 склав 1 739 812,46 грн. (т.1 а.с. 235-236).

Як вбачається із отриманої судом довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, неповнолітня дитина сторін - ОСОБА_4 , 2005 р.н., зареєстрований та мешкає за адресою реєстрації позивача - матері ОСОБА_3 (т. 2 с.142).

В суді першої інстанції був допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , який зазначив, що проживає разом з матір`ю та в подальшому бажає проживати разом з нею. Додав, що мати добре до нього ставиться, з батьком він спілкується за встановленим графіком.

Також, в матеріалах справи міститься копія заяви неповнолітнього ОСОБА_6 , яка була адресована Службі у справах дітей по Московському районі, про те, що він бажає жити з матір`ю (т.2 а.с.25).

Згідно наданого висновку органу опіки та піклування від 23.09.2018 за № 568, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , 2005 р.н., з батьком - ОСОБА_2 .

У вказаному висновку зазначено, що питання про визначення місця проживання ОСОБА_4 . Департаментом розглядається втретє, оскільки мати - ОСОБА_3 не забезпечувала явку дитини, натомість в подальшому надала заяву від неповнолітнього ОСОБА_4 щодо бажання останнього проживати разом з матір`ю. Крім цього, у висновку зазначено, що умови проживання відповідача ОСОБА_2 відповідають необхідним умовам для перебування, фізичного та розумового розвитку дитини. З урахуванням викладеного, служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Відмовляючи у задоволення зустрічної заяви про визначення місця проживання дитини із батьком суд першої інстанції виходив з того, що проживання дитини з матір`ю буде відповідати найкращому забезпеченню її інтересів.

Судова колегія погоджується із висновкам суду першої інстанції.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд апеляційної інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращими інтересами дитини.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок Департаменту служби у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради від 03.09.2018 року № 568, в якому визначено доцільним місце проживання дитини з батьком.

Так, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради не взяв до уваги думку дитини, в той час як на момент розгляду справи ОСОБА_7 досяг 13-річного віку, тому у відповідності із ст. 160 СК України його думка повинна бути з`ясована при вирішенні питання, що стосується визначення місця її проживання.

Матеріли справи не містять належних та допустимих доказів того, що мати не здатна виконувати свої батьківські обов`язки. Вказаний висновок містить відомості про те, що мати дитини ОСОБА_3 належним чином виконує обов`язки щодо виховання ОСОБА_4 та супроводжує останнього до закладів охорони здоров`я.

Матеріалами справи підтверджено, та не заперечується сторонами у справі, що після розірвання між сторонами шлюбу їх син постійно проживає з матір`ю, яка має самостійний дохід.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , 2005 р.н. суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 має постійний заробіток, що є значно вищим, ніж мінімальний, а значить може і повинен утримувати дитину у відповідності до можливостей та сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно.

Судова колегія не в повній мірі погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи із такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною другою статті 182 СК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення) встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідно до вимог ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів,визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану,погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом роз`яснень, що містяться у п. 23 зазначеної Постанови, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач вказує, що з часу стягнення аліментів рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.01.2013 року матеріальний стан відповідача поліпшився, він офіційно працює, отримує постійний дохід.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що з лютого 2014 року відповідача ОСОБА_2 працює в ТОВ «Пларіум юкрєйн» на посаді менеджера з реалізації дизайн-проектів Департаменту бренд-дизайну та його середньомісячний дохід становить 35567 грн.

Представник відповідача на питання суду про місце роботи та рівень доходу відповідача до 2014 року не відповів, доводи позивача не спростовував.

Погоджуючись на аліменти у розмірі 50% мінімальної заробітної плати, що у 2013 році становило 573,50 грн. (1147/2) під час розгляду первісного позову про стягнення аліментів, позивач вочевидь виходила із розміру доходу відповідача на той час.

Оскільки на час вирішення справи дохід відповідача збільшився, його майновий стан поліпшився, тому вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для збільшення розміру аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд апеляційної інстанції враховує приписи ст. 182 СК України, зокрема і те, що розмір аліментів має бути необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Колегія суддів вважає, що для гармонійного розвитку дитини, з огляду на стан його здоров`я та напрями розвитку необхідним і достатнім буде стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів у більшому розмірі буде суперечити принципу розумності та справедливості, є необґрунтованими.

Представник відповідача вказував на рекомендований СК України розмір аліментів - один прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, між тим, такий розмір є лише мінімальним рекомендованим, а майновий стан відповідача дозволяє йому забезпечувати дитину на більш високому рівні, і таке забезпечення з урахуванням доходів позивача і її участі в утриманні дитини - не буде надмірним.

Колегія суддів не приймає доводи відповідача про те, що на його утриманні знаходиться його матір, оскільки належних та допустимих доказів цьому не надано. Відповідач з матір`ю проживають окремо, доказів того, що вона не має самостійного доходу суду не надано.

Таким чином оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначеного судом розміру аліментів, стягнутих рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.01.2013 року зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та початку стягнення аліментів, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх доходів відповідача щомісячно, але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із з дня набрання рішенням законної сили; в іншій частині рішення суду залишається без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 24 червня 2019 року в частині визначення розміру аліментів та початку стягнення - змінити.

Змінити розмір аліментів, стягнутих рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.01.2013 року зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині рішення Московського районного суду м.Харкова від 24 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна