Справа № 396/1740/19
Провадження № 2/396/597/19
РІШЕННЯ

Іменем України

27.11.2019 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Гарбуз Ольга Анатоліївна

за участю секретаря судового засідання: Пономаренко Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м.Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу 396/1740/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання кредитних договорів частково недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Виклад позицій позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк». Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03 березня 2017 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Z70.203.75886, за умовами якого банк надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 29500,00 грн., зі сплатою 15 % річних від залишкової суми кредиту, комісією 2.75 кредиту та строком повернення до 03 березня 2020 року, кредитний договір № В03.316.70811 від 15.06.2017 року в сумі 12679,00 грн. зі сплатою 15.5000% річної процентної ставки та комісії 2.7500 кредиту та строком повернення до 15.06.2018 року та кредитний договір № Р25.00410.004956349 від 02 березня 2019 року, в сумі 84350,00 грн., зі сплатою 1,99 % річних від залишкової суми кредиту, строком повернення до 25 лютого 2023 року. Пунктами 1.11, 1.10 та 1.4 вказаних договорів передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості, в терміни та в розмірах визначених згідно п. 6.1 вказаного договору. Крім того, у вищевказаних пунктах договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Позивач вважає наведені умови договору такими, що порушують норми чинного законодавства та її права, а тому, просила суд визнати їх недійсними та зобов`язати відповідача провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши нею сплачену суму цих платежів з погашення заборгованості за комісією в рахунок інших обов`язкових платежів.

Ухвалою суду від 30.10.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін на 27.11.2019 року .

Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі разом з додатками надсилалася відповідачу за адресою місця реєстрації, що зареєстроване у встановленому законом порядку, згідно з інформацією виконавчого комітету Помічнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с. 39), які відповідач отримав, до суду повернулось поштове повідомлення з підписом про отримання повістки.

Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

19 листопада 2019 року до суду представник відповідача направив до суду відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнав та наполягав, що оскільки в оспорюваних договорах плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить нормам закону. Зокрема, згідно п.8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, що свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості не суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, позивач не врахував, що зазначені Правила втратили чинність на підставі постанови НБУ №49 від 08 червня 2017 року. Окрім того відповідач зазначив, що ОСОБА_1 під час укладення вказаних кредитних договорів ознайомлюваласяз їх змістом, в тому числі з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо їх змісту не висловила. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, розгляд справи проводити без участі представника.

Позивач надіслала до суду відповідь на відзив, в якому просила розгляд справи проводити без її участі, позов підтримує у повному обсязі, просить суд позов задовольнити.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

Фактичні обставини, установлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких установлені відповідні обставини.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду.

Судом встановлено, що 03 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Z70.203.75886, за умовами якого банк надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 29500,00 грн., зі сплатою 15 % річних від залишкової суми кредиту, комісією 2.75 кредиту та строком повернення до 03 березня 2020 року, кредитний договір № В03.316.70811 від 15.06.2017 року в сумі 12679,00 грн. зі сплатою 15.5000% річної процентної ставки та комісії 2.7500 кредиту та строком повернення до 15.06.2018 року та кредитний договір № Р25.00410.004956349 від 02 березня 2019 року, в сумі 84350,00 грн., зі сплатою 1,99 % річних від залишкової суми кредиту, строком повернення до 25 лютого 2023 року.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору № Z70.203.75886 від 03 березня 2017 року, банк надав кредит у день підписання даного договору, строком на 36 місяців. Пунктом 1.14 вказаного договору сторони погодили, що банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні у межах пакету послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Відповідно до умов оспорюваного позивачем пункту 1.11 договору № Z70.203.75886 від 03 березня 2017 року, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у термінах та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору № В03.316.70811 від 15 червня 2017 року, банк надав кредит у день підписання даного договору, строком на 36 місяців.

Також, відповідно до умов оспорюваного позивачем пункту 1.10 договору № В03.316.70811 від 15 червня 2017 року, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у термінах та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, що включає в себе надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме із стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору № Р25.00410.004956349 від 25 лютого 2019 року, банк надав кредит у день підписання даного договору, строком на 48 місяців. Пунктом 1.7 вказаного договору сторони погодили, що банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_2 у гривні у межах пакету послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

За змістом оспорюваного позивачем пункту 1.4 договору № Р25.00410.004956349 від 25 лютого 2019 року, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у термінах та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, що включає в себе надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме із стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Пунктом 1.11 (за договором від 03.03.2017 року), пугктом 1.10 (за договором від 15.06.2017 року) та пунктом 1.4 кредитного договору від 02.03.2019 року передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначені пунктом 6.1 договору «Графік щомісячних платежів за кредитним договором».

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості), що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно із цим законом, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (підпункт 17 і 23 статті першої).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Таким чином, суд вважає незаконним встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як плата за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості по кредитній лінії за рахунок позичальника, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Такої ж правової позиції, дотримувався Верховний Суд України, висловивши її у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, від якої Верховний Суд не відступав та погодився з нею, зокрема у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц та постанові Верховного Суду від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1746цс16 за позовом споживача до АТ «Ідея Банку», у якій було скасовано пункт 1.4 кредитного договору щодо нарахування плати за обслуговування кредиту і зазначено, що обслуговування кредиту є супутньою послугою кредиту, яку банк здійснює на власну користь і позичальник не повинен платати щомісячну комісію за обслуговування кредиту, тобто за послуги що супроводжують кредит.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Норми статті 43, статті 49 ЦПК наділяють позивача і відповідача рівними можливостями по захисту своїх прав протягом всього періоду розгляду справи.

Саме несправедливі положення оспорюваних кредитних договорів про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредитів про споживчий кредит та недотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність» та частини першої ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також включення в кредитні угоди несправедливих і дискримінаційних умов кредитування, які істотно порушують права позичальника, а саме пункту 1.1, 1.11 та 1.4 кредитних договорів, згідно з ст.ст. 203, 215 ЦК України і є підставою для визнання вказаних пунктів оспорюваних кредитних договорів недійсним у зв`язку з недотриманням вимог закону щодо істотних умов необхідних для його укладення.

Таким чином, оцінивши відповідність пунктів 1.1 кредитного договору № Z70.203.75886 від 03 березня 2017 року, пункту 1.10 у кредитних договорах № В03.316.70811 від 15 червня 2017 року та Р25.00410.004956349 від 02 березня 2019 року., вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу проумови кредитування та сукупну вартість кредиту в частині визначення у графіку щомісячних платежів за кредитним договором комісії, та дійшов висновку про визнання недійсним вищезазначених кредитних договорів в частині обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання АТ «Ідея Банк» зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17 (провадження 61-21827св18).

Враховуючи зазначені вище правові позиції ВС, суд відхиляє доводи відповідача викладені у відзиві, як і не може прийняти до уваги копії рішеннь судів, які подані в додатку до візиву, так як прийняті судами першої та апеляційної інстанції та не є обов`зковими для суду, а також не встановлені між позивачем, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та зв`язку із задоволенням позову, беручи до уваги, що позивач відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» була звільнена від сплати судового збору, з відповідача АТ «Ідея Банк» на користь держави необхідно стягнути судовий збір за три позовні вимоги в розмірі 768.40х3=2305 (дві тисячі триста п`ять) грн.. 20 коп..

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.1 кредитного договору від 03 березня 2017 року № Z70.203.75886, укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», якою передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.11 кредитного договору від 15 червня 2017 року № В03.316.70811, укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», якою передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.4 кредитного договору від 02 березня 2019 року № Р25.00410.004956349, укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», якою передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Зобов`язати акціонерне товариство «Ідея Банк» провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитних договорів № Z70.203.75886, № В03.316.70811, № Р25.00410.004956349 ОСОБА_1 платежів, зарахувавши платежі, сплачені на виконання пункту у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором № Р25.00410.004956349 від 02.03.2019 року.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір у сумі 2305 (дві тисячі триста п`ять) грн.. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду або через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: О. А. Гарбуз