КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 756/2367/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Васалатій К.А.

10 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські інформаційні системи» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просило стягнути з відповідача заборгованість за договором б/н від 30.01.2014 в розмірі 149 395,93 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 149 395,93 грн. за договором б/н від 30.01.2014 та судові витрати у розмірі 2 240,94 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що порука припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України та направлений лист до поручителя не є вимогою до нього про виконання зобов'язання замість боржника, а є копією претензії боржнику. Зазначає, що договір поруки є недійсним, оскільки укладений під впливом помилки (основне зобов'язання і договір поруки укладено з одним і тим самим суб'єктом правовідносин).

Позивач відзив на апеляційну скаргу у встановленому законом порядку не подавав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2537/2019
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що поручитель зобов'язаний виконати належним чином та у встановлений строк кредитний договір.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 30.01.2014 ТОВ «Українські інформаційні системи» було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої останнє приєдналося до «Умов та правил надання банківських послуг», тарифів банку, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування №б/н та взяв на себе зобов'язання виконувати умови договору. У відповідності до Договору ТОВ «Українські інформаційні системи» було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок № НОМЕР_1, в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта, що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг» (а. с. 10).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 04.12.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №POR041, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за виконання ТОВ «Українські інформаційні системи» всіх його обов'язків за договором б/н від 30.01.2014 (а. с. 31-32). ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов'язання за договором в повному обсязі, надавши ТОВ «Українські інформаційні системи» кредитний ліміт у розмірі 200 000 грн.

Позичальник належним чином умови договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 20.01.2017 виникла заборгованість у розмірі 243784,85 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 149 395, 93 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 55 777, 04 грн.; заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 28744, 52 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 867, 36 грн. На момент розгляду справи заборгованість у сумі 149 395,93 грн. відповідачем перед банком не погашена.

Враховуючи наведене, позивач звернувся із відповідним позовом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК Українипередбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до п. 1.2. Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за «Угодою 1 та Угодою 2» в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту Поручитель відповідає перед Кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

Таким чином, договір поруки є таким способом забезпечення виконання зобов'язання, який полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, поручитель є солідарним боржником з позичальником, а в силу ч. 1 ст. 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Матеріали справи свідчать, що позичальник належним чином умови договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 20.01.2017 виникла заборгованість у розмірі 243784,85 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 149 395, 93 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 55 777, 04 грн.; заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 28744, 52 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 867, 36 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про стягнення із поручителя заборгованість за кредитним договором правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що порука припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до п. 4.1. Договору поруки передбачено, що сторони взаємно домовились, що порука за цим договором припиняється через 15 років після укладення цього Договору.

Таким чином, договором поруки встановлений строк припинення поруки, який не сплив, враховуючи укладення вказаного договору 04.12.2014, а тому відсутні правові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір поруки є недійсним, оскільки укладений під впливом помилки (основне зобов'язання і договір поруки укладено з одним і тим самим суб'єктом правовідносин) також не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що 30.01.2014 ТОВ «Українські інформаційні системи» було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої останнє приєдналося до «Умов та правил надання банківських послуг», тарифів банку, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування №б/н.

04.12.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №POR041.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 одночасно є кінцевим беніфіціарним власником та керівником ТОВ «Українські інформаційні системи», внаслідок чого не може бути одночасно і позичальником та поручителем за спірним кредитним договором є помилковими, оскільки в якості боржника він представляв юридичну особу, а в якості поручителя виступив як фізична особа, що не суперечить вимогам діючого законодавства при врегулюванні вказаних спірних правовідносин.

Отже, кредитний договір укладено з юридичною особою - ТОВ «Українські інформаційні системи», а договір поруки з ОСОБА_2, що є різними суб'єктами.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_2 підписав договір поруки, у зв'язку з чим погодився з його умовами та зобов'язаний його виконувати. У встановленому законом порядку даний договір недійсним не визнавався.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду належних та допустимих доказів.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.І.Шахова