ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7944/19 Справа № 182/9224/18 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/9224/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2019 року, яке ухвалене суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 31 травня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Анастасі-Компані Агро» (надалі ТОВ «Анастасі-Компані Агро»), про припинення іпотеки, скасування записів.

Позов мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року ТОВ «Анастасі-Компані Агро» отримало від Акціонерного Комерційного банку «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого в свою чергу є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (надалі ПАТ «ОТП Банк»), кредитні кошти у розмірі 200 000,00 грн. та зобов`язалося сплатити відсотки за їх використання.

Виконання зобов`язань позичальника забезпечено договором іпотеки № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року, який було укладено між позивачем ОСОБА_1 та Акціонерним Комерційним банком «Райффайзен Банк Аваль».

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10 грудня 2010 року ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за договором № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року та майновим іпотечним договором № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року зі строком дії договору іпотеки до 01 березня 2007 року.

У зв`язку з порушенням ТОВ «Анастасі-Компані Агро» умов іпотечного договору щодо повернення кредиту, банком відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, умов кредитного договору та умов договору іпотеки використано право дострокової вимоги стягнення з нього, як майнового поручителя, заборгованості за кредитним договором та надіслано 02 лютого 2011 року на його адресу майнову вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів та звернення стягнення на предмет іпотечного майна протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги.

Позивач зазначив, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання та був зобов`язаний пред`явити позов до нього протягом 6 місяців, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Також зазначив, що договір іпотеки є похідним від основного зобов`язання і є дійсним до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а строк договору іпотеки № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року встановлений строком до 01 березня 2007 року.

На підставі викладеного просив суд: визнати договір іпотеки № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ним, що посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, Наявко І.М., зареєстрований у реєстрі за № 5, припиненим; скасувати запис № 2931526 від 20 листопада 2010 року у державному реєстрі іпотек; скасувати запис № 2931041 від 02 березня 2006 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 2114,40 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Так, на думку позивача, кредитор пред`явивши вимогу до позичальника про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, був зобов`язаний пред`явити вимоги й до ОСОБА_1 , як до майнового поручителя, протягом шести місяців, чого ним вчинено не було, а тому іпотека є припиненою.

Крім того, позивач вважає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що строк дії договору іпотеки сторонами погоджено до 01 березня 2007 року, а тому відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим Договором є припиненою.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ревту Д.Л., який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01 березня 2006 року між ТОВ «Анастасі-Компані Агро» та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», який в свою чергу відступив права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір № СrL-300/1472/2006, згідно якого ТОВ «Анастасі-Компані Агро» отримало кредит у розмірі 200 000, 00 грн. (а.с. 35-38).

Згідно п. 2 вказаного Договору, дата остаточного повернення кредиту 01 березня 2007 року.

Згідно п. 8.2. цього Договору, він діє до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому Договору в повному обсязі (а.с. 35, 38).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 02 березня 2006 року між Акціонерним комерційним банку «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № РМ-300/1432/2006, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, Наявко І. М., зареєстрований у реєстрі за № 5 (а.с. 39-41). Предметом іпотеки, згідно договору, є нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 39).

Згідно п. 9.1 вказаного договору іпотеки, він діє до виконання боргових зобов`язань в повному обсязі та зобов`язань Іпотекодавця за цим Договором (а.с. 41).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2007 року задоволено позов ЗАТ «ОТП Банк» та стягнуто з ТОВ «Анастасі-Компані Агро» суму боргу у розмірі 350921,35 грн. та судові витрати по справі (а.с. 42-43).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що боргові зобов`язання за кредитним договором на сьогодні не виконані, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, тому договір іпотеки на спірне майно є чинним та правові підстави для припинення іпотеки відсутні.

До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо ж вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги й відповідно валюта виконання зобов`язання визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі і валюті.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зазначено в ч. 1 ст. 598 ЦК України. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, виконання якого забезпечено іпотекою, зокрема, на підставі належного виконання, або ж у разі припинення дії іпотечного договору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19 (пункти 54, 68-70): іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що позичальником ТОВ «Анастасі-Компані-Агроо» не здійснено належне виконання Кредитного договору № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року, яке припиняє основне зобов`язання, а тому правові підстави для припинення іпотеки у зв`язку з припиненням основного зобов`язання відсутні.

При цьому, у пункті 9.1. Договору іпотеки № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року сторони погодили між собою, що цей Договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до виконання боргових зобов`язань в повному обсязі та зобов`язань іпотекодавця за цим Договором (а.с. 14), у зв`язку з чим посилання позивача на погодження терміну дії іпотечного договору до 01 березня 2007 року є неспроможним та суперечить встановленим судом обставинам справи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для припинення іпотеки за Іпотечним договором № РМ-300/1432/2006 від 02 березня 2006 року відсутні та іпотека не може бути припинена до остаточного належного виконання зобов`язань за Кредитним договором № СrL-300/1472/2006 від 01 березня 2006 року.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: