Провадження № 22-ц/810/27/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Єрмакова Ю.В. (суддя-доповідач)

суддів - Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Луганського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області (суддя Фастовець В.М.)

від 11 грудня 2018 року

учасники справи:

заявник - старший державний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області

боржник - ОСОБА_1

стягувач - Головне управління Державної фіскальної служби у Луганській області

справа про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

В грудні 2018 року старший державний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (заявник) звернувся до суду із поданням про справа про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 (боржник).

В обґрунтування подання зазначив, що на примусовому виконанні у Лисичанському МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області знаходиться виконавчий документ № 56811468 з виконання виконавчого листа № 812/2005/17 від 14.02.2018, виданого Луганським окружним адміністративним судом 11.07.2018, про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу в розмірі 1224894,24 грн. Наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням або рішенням інших органів, є підставою для обмеження у праві виїзду за межі України, тому просив задовольнити подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 11 грудня 2018 року подання старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 задоволено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що на примусовому виконанні у Лисичанському МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області знаходиться виконавчий документ № 56811468 з виконання виконавчого листа № 812/2005/17 від 14.02.2018, виданого Луганським окружним адміністративним судом 11.07.2018, про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу в розмірі 1224894,24 грн.. Боржник зобов'язання не виконує.

Не погодившись з вказаною ухвалою в грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, зазначає, що вказана ухвала є такою, що не відповідає обставинам справи та ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить її скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1

Скаржник зазначає, що його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України встановлене за відсутності підстав, передбачених ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та ст. 441 ЦПК України. Також, не встановлено та не наведено ні доказів, ні самого факту умисного ухилення від виконання зобов'язання.

Від старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області та від Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги посилаючись на ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов'язання.

Заявник, боржник, а також заінтересована особа у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що на примусовому виконанні у Лисичанському МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області знаходиться виконавчий документ № 56811468 з виконання виконавчого листа № 812/2005/17 від 14.02.2018, виданого Луганським окружним адміністративним судом 11.07.2018, про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу в розмірі 1224894,24 грн.

Вказане виконавче провадження було відкрите постановою старшого державного виконавця Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області Швалік Оксаною Миколаївною від 19.07.2018 р. (а. с. 10) та постановою від 19.07.2018 року накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника.

27.08.2018 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1.

12 вересня 2018 року старшим державним виконавцем Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області Швалік Оксаною Миколаївною по виходу за місцем проживання боржника складено акт про його відсутність у помешканні.

У грудні 2018 року старший державний виконавець Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області Швалік Оксана Миколаївна звернулася до Лисичанського міського суду Луганської області із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, посилаючись на ухилення останнього від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду.

Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже ухилення від виконання зобов'язань завжди є актом свідомої поведінки особи. Під час розгляду справ зазначеної категорії державний виконавець має довести обставини того, що боржник свідомо ухиляється, має намір та може ухилитись від виконання судового рішення шляхом залишення території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. Тобто, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов'язань, за умови об'єктивної спроможності божника виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього.

В порядку ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, зокрема, він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Пунктом 15 Правил перетинання державного кордону громадянами України постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 також передбачено, що громадянину може бути відмовлено у виїзді з України, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

З аналізу вказаного вище вбачається, що застосування такого заходу, як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, є правом суду, з урахуванням всіх обставин, які свідчать про ухилення боржника від виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв'язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв'язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Застосовуючи зазначені стандарти до цієї справи, апеляційний суд звертає увагу на те, що стаття 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає можливість тимчасового обмеження права громадянина України, який має паспорт, на виїзд за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання таких зобов'язань. Тобто Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань та/або судового рішення, а за ухилення від їх виконання. При цьому, під ухиленням від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов'язків. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов'язань (п. 5);

- якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

З урахуванням наведеного вище та встановлених обставин щодо даної справи, судова колегія дійшла висновку, що подання старшого державного виконавця взагалі не містять висновків щодо ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов'язань, тобто умисних винних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язань, за умови об'єктивної спроможності виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього.

Подання старшого державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України мотивоване тим, що боржником не сплачено своєчасно заборгованість, проте, в чому полягає ухилення боржника від виконання цих зобов'язань, державним виконавцем взагалі не зазначено.

Дані, які б давали можливість зробити висновок про те, що боржник дійсно ухиляється від виконання зобов'язань, в матеріалах справи відсутні.

Як було зазначено вище, 12 вересня 2018 року старшим державним виконавцем було зроблено вихід за місцем проживання боржника, інших виконавчих дій щодо примусового виконання зобов'язань до дня звернення до суду з відповідним поданням (10.12.2018 року - дата реєстрації судом), з матеріалів справи не вбачається.

Що стосується вказаного акту, в якому зазначено, що за адресою: м. Лисичанськ, кв. Центральний, 31/23, боржника дома не було, двері квартири зачинені, майновий стан боржника перевірити не вдалося, то ці обставини також не підтверджують факту свідомого ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання зобов'язань за виконавчим листом.

На вказані обставини суд уваги не звернув, аналізу наданих доказів щодо обґрунтування подання про застосування до ОСОБА_1 такого заходу, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України в даному конкретному випадку не зробив, а тому дійшов поспішного висновку про обґрунтованість подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

За таких підстав, колегія суддів судової палати вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, у зв'язку з чим, постановлена ухвала підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову в задоволенні подання старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про тимчасове обмеження виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384, 441 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 11 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні подання старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови 04 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: