Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 754/2581/14-ц

провадження № 61-13843св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Усика Г. І., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2014 року ОСОБА_6 (на момент звернення до суду із позовом - ОСОБА_6 ) звернулася до суду із позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності; визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н. В.; визнати за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; застосувати наслідки недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 410 000, 00 грн; витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у період з 27 листопада 1999 року до 25 вересня 2008 року. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю. Під час шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_1 шляхом інвестування грошових коштів у будівництво. Грошові кошти внесені повністю. Будівництво будинку завершено і його введено в експлуатацію у період шлюбу, але лише у 2012 році відповідач отримав свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. 21 жовтня 2013 року відповідач продав спірну квартиру за 410 000, 00 грн. Позивач свою згоду на продаж квартири не надавала, про укладення договору купівлі-продажу квартири дізналася лише під час розгляду справи судом, а тому вважає його недійсним.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року позов ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з недоведеності її позовних вимог про те, що квартира АДРЕСА_1 належала подружжю на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 3105. Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що посилання ОСОБА_2 на те, що всі кошти, що внесені в інвестування будівництва квартири АДРЕСА_2 , належали йому, не підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема доказами, які б підтверджували наявність у нього таких сум особистих коштів і джерел їх отримання. Саме по собі зазначення у приходних касових ордерах та квитанціях його прізвища як платника не є переконливим підтвердженням належності йому особисто сплачених коштів, оскільки він був стороною інвестиційної та кредитної угоди, і саме від його імені повинні були здійснюватися платежі на їх виконання. Оскільки квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , і вибула із володіння позивача не з її волі, позов підлягає частковому задоволенню.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , не погодившись із судовим рішенням, у жовтні 2016 року подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, у яких просили рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційні скарги обґрунтовуються ідентичними доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Заявники зазначають, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що спірна квартира належала подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки відповідно до представлених відповідачем доказів квартиру придбано за його особисті кошти, отже суд дійшов помилкового висновку про спільність спірного майна. Окрім цього, заявники зазначили, що відповідно до усталеної практики відсутність згоди другого з подружжя не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Також зазначили, що суд безпідставно не звернув увагу, що позивач пропустила позовну давність для звернення до суду із позовом, що мало наслідком відмову у позові.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просила касаційні скарги залишити без задоволення з огляду на їхню необґрунтованість.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 жовтня 2016 року та від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційні провадження за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з 27 листопада 1999 року до 25 вересня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними розірвано за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2008 року, яким встановлено, що сторони з квітня 2008 року не підтримують подружні відносини, не ведуть спільне господарство і проживають окремо.

20 грудня 2003 року ОСОБА_2 відчужив за 10 000, 00 грн належну йому на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , однак, як він зазначав у письмових поясненнях, кошти від продажу зазначеної квартири передані його матері, оскільки ця квартира придбавалася за її кошти.

29 грудня 2003 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Аркада» (далі - АКБ «Аркада», банк) укладено кредитну угоду № 41546-Н, відповідно до якої банк надав позичальнику кошти у розмірі 80 281, 49 грн для інвестування у житлове будівництво згідно з договором про участь у Фонді фінансування будівництва від 14 листопада 2003 року № 41546 на строк до 01 січня 2032 року (інвестування у житлове будівництво трикімнатної квартири АДРЕСА_4 ).

14 червня 2004 року відповідно до акта прийому-передачі квартири інвестор ОСОБА_2 отримав квартиру АДРЕСА_2 , загальною вартістю 205 517, 90 грн.

29 червня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 90, 80 кв. м.

05 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Деснабуд» укладено інвестиційний контракт № 12

(про інвестування у житлове будівництво), відповідно до якого об`єктом інвестування є двокімнатна квартира за адресою об`єкта будівництва: АДРЕСА_5 (відповідно до проектної документації).

Грошові кошти у розмірі 245 595, 64 грн на виконання умов цього контракту внесені ОСОБА_2 у повному обсязі 05 квітня 2005 року, тобто під час перебування подружжя у шлюбі.

20 грудня 2012 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

21 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (покупці в рівних частках) укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири за ціною 410 000, 00 грн.

15 серпня 2015 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за ціною 1 401 454, 00 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження

№ 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Доводи касаційних скарг про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача, а тому позивач не має права на оспорюване майно та воно не є спільним майном подружжя, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна. Зазначені доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази

Стосовно доводів про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки відсутність згоди позивача не є підставою для визнання його недійсним, Верховним Судом враховано таке.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у

статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

В обґрунтування доводів касаційної скарги заявники посилались на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), відповідно до якого укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від зазначеного висновку Верховного Суду України, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

З огляду на зазначене доводи касаційних скарг заявників Верховний Суд також визнає необґрунтованими.

В оцінці доводів касаційних скарг щодо пропуску позивачем позовної давності Верховним Судом враховано, що зазначені доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Суд касаційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог, викладених у касаційних скаргах, судом не встановлено достатніх підстав вийти за межі доводів скарги, визначені правилом статті 400 ЦПК України. Верховний Суд в оцінці обґрунтованості та правомірності оскаржуваного рішення, ухваленого у справі, виходить з оцінки тих доводів, що наведені сторонами під час розгляду справи, а також доводів касаційних скарг, не визначаючи за можливе давати оцінки іншим міркуванням, що не були предметом вивчення судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вирішення питання про поновлення виконання оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 31 жовтня 2016 року зупинене виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції, постановленого у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює виконання рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко