22-ц/804/2626/19
242/3630/15-ц

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„05 листопада 2019 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 242/3630/15-ц
Номер провадження 22-ц/804/2626/19
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Єфремової О.В
учасники справи :
позивач ПАТ «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В.
відповідач ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 серпня 2019 головуючого судді Хацько Н.О. із складанням повного тексту судового рішення 05 серпня 2019 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В. В. ( далі АТ « Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 липня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_3 , був укладений кредитний договір № 32ДС/2/2006-ССКЛН, відповідно до умов якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 65 000 грн. на строк з 03 липня 2006 року по 26 червня 2009 року, з процентною ставкою за кредитом 21 % річних. Банк свої зобов`язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі та строки передбачені договором. 20 травня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором до АТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги за кредитним договором № 32ДС/2/2006-ССКЛН від 03 липня 2006 року. Умови кредитного договору відповідачем належним чином не виконані та станом на 31 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 117 255,32 грн., з яких: 58 987,24 грн. заборгованість кредитом, 58 268,08 грн. заборгованість за відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідача та судові витрати .
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначено, що дострокове присудження до виконання основного зобов`язання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду, не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку). Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв*язку з порушенням умов договору згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про існування рішення, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки, у позові 2014 року вказано, що станом на 24 вересня 2014 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором № 32ДС/2/2006-ССКЛН від 03 липня 2006 року у сумі 106 233,60 грн., а у позові 2015 року станом на 21 липня 2015 року у відповідача наявна заборгованість у сумі 117 255,32 грн. Отже, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, які були нараховані за період по дату звернення до суду не могли бути предметом розгляду у суді, а отже не можуть трактуватися як аналогічні. Посилаючись на п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 , зазначено, що наявність судового рішення про стягнення боргу за інші періоди невиконання боржником зобов`язання, за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільно чи примусово) не свідчить про припинення правовідносин між сторонами.

Відзив на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 01 серпня 2019 року ОСОБА_4 мотивований законністю та обґрунтованістю рішення, яке грунтується на повному, всебічному з*ясуванні обставин справи та належній оцінці доказів, з дотриманням норм матеріального права. Позивач не скористався своїм правом довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається ,як на підставу своїх вимог або заперечень.Позивач не звернув уваги на висновки, які раніше викладені в рішенні Селидівського міського суду Донецької області по справі № 242/3249/14-ц та в ухвалі апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2014 року , що мало наслідком відмови в позові. Позивачем у відповідності до п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України в позовній заяві повинно бути зазначено обгрунтований розрахунок, тобто такий, що містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання,нархування процентів та інше) та підстави такого нарахування, передбачені законом або умовами договору. Утім відповідний розрахунок в матеріалах справи відсутній, в судовому засіданні позивачем не подавався і судом не досліджувався. Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необгрунтованість позовних вимог. Разом з цим позивач, не зважаючи на наявність порушеного права з 2009 року, тривалий час до суду не звертався. Строк кредитування закінчився 26 червня 2009 року, проте звернення до суду відбулось лише у 2014 та 2015 роках (пройшло 5 і 6 років відповідно). З цього приводу відповідачем була подана відповідна заява про застосування строку позовної заяви до спірних правовідносин, однак суд її навіть не розглянув і не дав оцінку, оскільки дійшов висновку про необгрунтованість позову. Апелянт посилається на те, що зобов*язання перестає діяти у разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом. Закон не передбачає такої підстави припинення зобов*язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. Проте , в даному випадку судом прийнято рішення про відмову у задоволенні вимог позивача, а отже твердження апелянта про припинення чи не припинення зобов*язань, пов*язаних з ухваленням позитивного рішення у справі, є необгрунтованим. З приводу посилання на узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 07 жовтня 2010 року, то тут мова йде про дострокове присудження до виконання основного зобов*язання в натурі, що не має наслідком його припинення з дня набрання законної сили рішення суду. Однак у даній справі йдеться не про дострокове стягнення кредитної заборгованості , а навпаки про стягнення її після закінчення строку дії кредитного договору (строку кредитування). Нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій в даному випадку виключається, проте апелянт помилково стверджує, що має право нараховувати їх в подальшому .Так , Велика Палата Верховного Суду в п.54 постанови від 28 березня 2018 року вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред*явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 26 червня 2009 року позивач не міг нараховувати такі проценти .Також, апелянт вказує, що наявність судового рішення про стягнення боргу за інші періоди не свідчить про припинення правовідносин між сторонами договору. Проте, як вбачається з рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 листопада 2014 року по справі № 242/3249/14-ц, позивач посилається на заборгованість, яка складається з тіла кредиту у розмірі 58 987,24 грн., а в рішенні від 01 серпня 2019 року йдеться про таку ж саме суму. Тобто по суті це одна й та сама заборгованість, а не стягнення боргу за різні періоди, що свідчить про аналогічність вимог. До того ж, право на стягнення відсотків у позивача припинилось.

У судове засідання апеляційного суду представник АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 29 жовтня 2019 року телефонограм,зареєстрованих в журналі телефонограм №3.10-12 за №№ 895,896 (а.с 144-146 ). В апеляційній скарзі АТ «Дельта Банк» та у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просили розглянути справу без їхньої участі (а.с. 118,153).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 липня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 , був укладений кредитний договір № 32ДС/2/2006-ССКЛН, згідно з умовами якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 65 000 грн. на строк з 03 липня 2006 року по 26 червня 2009 року, з процентною ставкою за кредитом 21 % річних.

20 травня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором до АТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги за кредитним договором № 32ДС/2/2006-ССКЛН від 03 липня 2006 року.

АТ «Дельта Банк» наполягає на тому, що умови кредитного договору відповідачем ОСОБА_4 належним чином не виконувалися та станом на 31 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 117 255,32 грн., з яких: 58 987,24 грн. заборгованість кредитом; 58 268,08 грн. заборгованість за відсотками.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06 липня 2014 року в задоволенні позовних вимог АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 24 вересня 2014 року в розмірі 106 233,60 грн., з яких: 58 987,24 грн. тіло кредиту та 47 246,36 грн. відсотки, відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк» відхилено, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 липня 2014 року залишено без змін.

У якості підтвердження факту наявності заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 31 липня 2015 року АТ «Дельта Банк» надано копію кредитного договору №32ДС/2/2006-ССКЛН від 03 липня 2006 року (а.с.6-9), заяву на видачу готівки № 343-19 від 05 липня 2006 року (а.с. 10), розрахунок підписаний директором з питань кредитування Департаменту процедур на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_5 Е.В. (а.с. 11), договір купівлі-продажу прав вимоги з додатком № 1 (а.с. 15-21).

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01 серпня 2019 року провадження у справі за позовною заявою АТ «Дельта Банк» в частині вимог до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 58 987, 24 грн. закрито на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України .

На підставі викладеного , суд розглянув позовні вимоги АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 в частині стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки вони є відмінним від вимог, що були предметом розгляду в справі № 242/3294/14.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків по кредитному договору станом на 31 липня 2015 року у розмірі 58 268,08 грн., суд першої інстанції виходив з необгрунтованості та недоведеності позову ,оскільки наданий позивачем на одному аркуші розрахунок заборгованості не може бути розцінений як належний і допустимий доказ, оскільки останній має загальну інформацію щодо наявності заборгованості та не містить в собі даних щодо періодів нарахування відсотків за кредитом, їх розміри та початок нарахування, сум обов*язкових періодичних платежів, розміри їх сплати чи то відсутності їх сплати зі сторони відповідача. Крім того, суд зазначив ,що надана копія кредитного договору та заява на видачу готівки не підтверджують вказану заборгованість, а лише є доказом кредитних правовідносин між сторонами. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу наявної заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором.

З вказаним висновком суду погоджується й суд апеляційної інстанції , оскільки він грунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів ( ст.ст. 12,13 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин,якими він обґрунтовував свої вимоги,зокрема, наявності заборгованості за кредитним договором по процентам станом на 31 липня 2015 року у розмірі 58 268,08 грн.

Досліджуючи матеріали справи ,було встановлено,що на підтвердження заявлених вимог банк надав суду тільки копію кредитного договору, розрахунок заступника директора з питань кредитування департаменту процедур на здійснення тимчасової адміністрації Шидлось Е.В. від 31 липня 2015 року,з якого вбачається повідомлення про укладення 03 липня 2006 року з ОСОБА_6 кредитного договору № 32ДС/2/2006-ССКЛН та заборгованість по кредитному договору № 32ДС/2/2006-ССКЛН станом на 31 липня 2015 року у розмірі 117 255,32 грн.,в тому числі : тіло кредиту 58 987,24 грн.,відсотки 58 268,08 грн., комісія за ведення кредиту- 0,пеня-0; договір купівлі-продажу прав вимоги від 23 травня 2013 року з додатком № 1 , зі змісту якого вбачається фактичний розмір заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту станом на 20 травня 2013 року(прострочена заборгованість за тілом ) 58 987,24 грн. , про наявність іншої заборгованості не зазначено (а.с.6-11,15-21 ).

З урахуванням викладеного,апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника з мотивів того,що вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу є слушними та приймаються до уваги судом апеляційної інстанції .

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права та підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, позивач не надав ані суду першої інстанції ,ані апеляційному суду переконливих доказів на підтвердження своїх вимог . Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2019 року .

Судді: