11.01.2019 Провадження по справі № 2/380/16/19
Справа № 380/1357/18
Рішення

Іменем України

11 січня 2019 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Косович Т.П.

при секретарі Козуб І.С.

за участю адвоката: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 50% понесених додаткових витрат на утримання дитини -їх спільного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 4699,15 гривень, та стягувати щомісяця по 1000 гривень для оплати додаткових витрат на дитину в майбутньому, посилаючись на те, що відповідач не приймає участі в додатковому утриманні дитини, а визначеного судом розміру аліментів, які сплачує відповідач, не вистачає для належного розвитку, виховання та оздоровлення сина.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що дійсно з метою навчання, розвитку та оздоровлення спільної з відповідачем дитини, вона несе додаткові витрати, а відповідач у добровільному порядку порівну нести такі витрати відмовляється.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_1 позовних вимог не визнали, надавши відзив на позовну заяву (а.с. 60-64). Суду пояснили, що позивач не підтвердила належними доказами додаткових витрат, які вона несе на утримання дитини. Крім того, витрати на навчання, харчування та лікування дитини, які позивач просить стягнути з відповідача не є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну неповнолітню дитину сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.8), який проживає з позивачкою та з травня 2016 року відвідує Ірпінський дошкільний навчальний заклад № 6 «Радість» (копія характеристики з навчального закладу а.с. 19).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.01.2013 року до повноліття дитини, що підтверджується копією постанови старшого державного виконавця Тетіївського районного відділу ДВС від 13.09.2018 року про прийняття виконавчого провадження № 46308692 з примусового виконання виконавчого листа № 380/63/13-ц від 05.02.2013 року до виконання (а.с.38).

За період з грудня 2017 року і по дату подання позову 10 жовтня 2018 року позивачка понесла витрати на придбання канцелярських товарів для забезпечення навчання сина, лікарські засоби та оплатила харчування дитини в ДНЗ № 6 «Радість» загальною сумою 9398,30 гривень, що підтвердила відповідними чеками (а.с. 9-16), 50% яких бажає стягнути з відповідача.

Крім того, у звязку з тим, що на даний час значно зросли витрати для забезпечення дитини продуктами харчування, лікуванням, комунальними послугами, необхідні витрати для розвитку здібностей дитини, зокрема на оплату послуг секції з футболу, для її відпочинку та оздоровлення, в тому числі і за кордоном, позивачка просить щомісяця стягувати з відповідача по 1000 гривень додаткових витрат на утримання дитини.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов?язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Судом встановлено, що під додатковими витратами на дитину позивач розуміє витратина придбання шкільного приладдя, лікарські засоби та оплату харчування дитини в ДНЗ № 6 «Радість» загальною сумою 9398,30 гривень, 50% яких бажає стягнути з відповідача.

З такими твердженнями позивача суд погодитися не може, виходячи із наступного.

Так, витрати на придбання ліків згідно наданих позивачем чеків не підтверджують те, що це є саме витрати, повязані із хронічною хворобою дитини чи лікуванням за призначенням лікаря надана позивачем копія медичної картки (а.с. 20-33) не є належним доказом у справі, оскільки не підтверджує, що це є саме медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_4 та не містить рекомендацій лікаря та списку призначених ліків.

Витратина придбання шкільного приладдя та оплату харчування дитини в ДНЗ № 6 «Радість» суд вважає повсякденними витратами, які входять до обсягу аліментних зобовязань, які виконуються відповідачем, а тому їх також не можна віднести до витрат, які пов'язані з особливими обставинами.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що зазначені витрати позивача не входять до визначення особливих обставин в розумінні ст. 185 СК України і не підлягають стягненню з другого з батьків, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 4699,15 грн. задоволенню не підлягає.

Відповідач фактично належним чином виконує свої зобов'язання по утриманню спільної з позивачем дитини в рамках, визначених рішенням суду про стягнення аліментів. Наявність заборгованості по сплаті аліментів суд до уваги не бере, оскільки це не є предметом позову.

Вимогу позивача про стягнення з відповідача щомісячно по 1000 гривень додаткових витрат на утримання дитини в звязку зі зростанням витрат для забезпечення дитини продуктами харчування, лікуванням, комунальними послугами, витрат для розвитку здібностей дитини, зокрема на оплату послуг секції з футболу, для її відпочинку та оздоровлення, в тому числі і за кордоном, суд також вважає необґрунтованою, оскільки вона не підтверджуються належними доказами. Так, не підтвердженим є відвідування неповнолітнім ОСОБА_4 секції з футболу та необхідність у звязку з цим понесення додаткових витрат. Також не підтверджується і те, що дитина за станом здоровя потребує періодичного санаторно - курортного оздоровлення, не доведено, що оздоровлення дитини можливо отримати виключно закордоном, зокрема в Туреччині рекомендації лікаря відсутні.

Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем, а тому в задоволенні позову відмовляє.

Керуючись ст.ст. 141, 180, 185 Сімейного кодексу України, ст.ст. 258,259,263-265,268,354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовити повністю.

Дата складення повного рішення: 16 січня 2019 року.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Тетіївський районний суд Київської області.

Суддя: Т.П.Косович