Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 750/9208/16-ц

провадження № 61-21078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 02 березня 2017 року в складі колегії суддів: Онищенко О. І., Губар В. С., Кузюри Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення порядку користування житловим будинком та усунення перешкод у користуванні житлом.

Позовна заява мотивована тим, що йому як власнику 1/2 частини зазначеного будинку чинить перешкоди в користуванні власністю інший співвласник будинку - ОСОБА_4, який змінив замки і відмовляється надати ключі.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у користуванні власністю - 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від дверей та звільнення кімнати для користування; визначити порядок користування зазначеним будинком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2017 року в складі судді Карапута Л. В. позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1 та надати дублікат ключів від вхідних дверей будинку АДРЕСА_1.

Визначено порядок користування будинком АДРЕСА_1: виділено в користування ОСОБА_3житлову кімнату площею 10,9 кв. м, позначену на плані цифрою 1-5; виділено в користування ОСОБА_4житлову кімнату площею 8,8 кв. м,позначену на плані цифрою 1-4, та житлову кімнату площею 8,4 кв. м,позначену на плані цифрою 1-7; залишено у спільному користуванні житлову кімнату площею 18,0 кв. м та допоміжні приміщення: коридори, кухню, ванну кімнату, котельню, веранду, кладову.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачу на підставі договору дарування від 06 вересня 2016 року належить 1/2 частина будинку і він як співвласник має право користуватись будинком, проте відповідач чинить перешкоди в користуванні будинком позивачу. Запропонований ОСОБА_3 варіант виділення в користування співвласникам будинку окремих кімнат та залишення в спільному користуванні решти допоміжних приміщень не порушує права іншого співвласника. Вимоги позивача щодо звільнення відповідачем кімнати для користування є передчасними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 02 березня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що між співвласниками будинку не досягнуто домовленості щодо порядку користування спільною сумісною власністю, відсутній договір між попередніми співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, відповідач заперечує проти визначення порядку користування майном за наявної технічної можливості провести виділення часток співвласників у натурі, вимоги позивача про виділення в користування конкретних житлових приміщень є неналежним способом захисту його прав. Усунення перешкод в користуванні власністю шляхом надання ключів від будинку порушить право ОСОБА_4 на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не дотримані положення статті 319, 321, 358, 364 ЦК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, ухвалені в справі судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 09 вересня 2016 року належить 1/2 частка житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 75,7 кв. м, житловою площею 46,1 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1

Мотивувальна частина

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, зазначав, що поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 ЦК України - це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Статтею 358 ЦК передбачено підстави та умови здійснення права спільної часткової власності співвласниками та презюмується, що таке здійснення відбувається за їхньою згодою. Відповідно до частини третьої цієї статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо між попередніми власниками було досягнуто домовленості щодо порядку користування спільною сумісною власністю, або був договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки визначення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 09 вересня 2016 року, укладеного з ОСОБА_5, є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Власником іншої 1/2 частини зазначеного будинку є ОСОБА_4

Попередніми власниками 1/2 частини будинку до набуття його у власність ОСОБА_3 були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Порядку користування будинком між цими співвласниками та ОСОБА_4 визначено не було. Навпаки виникав спір щодо визначення порядку користування спільною сумісною власністю, який був предметом судового розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2015 року було частково задоволено позов ОСОБА_6 (попередній власник 1/2 частини будинку, належної ОСОБА_3) і зобов'язано ОСОБА_4 надати ОСОБА_6 дублікат ключів від вхідних дверей; у частині позову про визначення порядку користування будинком відмовлено.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач пояснював, що не заперечує проти виділення частки будинку в натурі, оскільки є така можливість, але категорично заперечує проти визначення порядку користування будинком.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Ураховуючи, що між співвласниками будинку не досягнуто домовленості щодо порядку користування спільною сумісною власністю, відсутній договір між попередніми співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, посвідчений нотаріально, відповідач категорично заперечує проти визначення порядку користування майном та за наявної технічної можливості провести виділення часток співвласників у натурі, вимоги позивача про виділення в користування конкретних житлових приміщень є неналежним способом захисту його прав.

Крім того, апеляційний суд вважав, що відмовляючи у позові про визначення порядку користування спільною сумісною власністю, в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні власністю також слід відмовити.

ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 проживає тривалий час, є літньою людиною, у нього встановився певний порядок користування власністю, будинок є його єдиним житлом. ОСОБА_3 став власником частини будинку лише у вересні 2016 року, у будинку не зареєстрований і не проживає, має інше місце проживання.

Усунення перешкод в користуванні власністю шляхом надання ключів від будинку порушить право ОСОБА_4 на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування спільною частковою власністю.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами першою, другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставинами справи встановлено, що співвласники будинку, в якому кожному належить по 1/2 частині, не досягли взаємної згоди в користуванні будинком.

30 вересня 2016 року ОСОБА_3 звертався до Чернігівського відділу поліції із заявою про вжиття заходів стосовно ОСОБА_4, який встановив замок в будинку за адресою: АДРЕСА_1, 1/2 частина якого належить заявнику, не впускає його до будинку, відмовляється надати ключі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні позивачу власністю, а саме 1/2 частиною будинку, та надати дублікат дверей від будинку.

Право на звернення з таким позовом ґрунтується на положеннях частини третьої статті 358 ЦК України, згідно з якою право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, хоча при визначенні порядку користування майном у праві спільної часткової власності і не припиняється право спільної часткової власності, але при цьому не повинно порушуватися чи обмежуватися право власника на користування майном, що входить до змісту права власності.

Як відомо з матеріалів справи, будинок складається із: кімната 1-4 площею 8,4 кв. м, кімната 1-7 площею 8,8 кв. м, кімната 1-5 площею 10,9 кв. м, кімната 1-6 площею 18,0 кв. м, коридор площею 5,4 кв. м, ванна кімната площею 2,8 кв. м, коридор площею 3,9 кв. м, кухні площею 7,5 кв. м, котельня площею 3,9 кв. м, веранда площею 3,8 кв. м, кладова площею 2,3 кв. м, загальна площа становить 75,7 кв. м.

Запропонований позивачем порядок користування будинком не порушує права іншого співвласника.

Крім того, визначенням порядку користування спільною власністю в судовому порядку буде захищено право кожного з співвласників на вільне володіння та користування сумісним майном.

Безпідставним є посилання суду апеляційної інстанції на те, що попередніми власниками 1/2 частини будинку до набуття його у власність ОСОБА_3 були ОСОБА_5 та ОСОБА_6, порядку користування будинком між цими співвласниками та ОСОБА_4 встановлено не було, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_6 (попередній власник 1/2 частини будинку, належної ОСОБА_3) і зобов'язано ОСОБА_4 надати ОСОБА_6 дублікат ключів від вхідних дверей до будинку АДРЕСА_1; в іншій частині позовних вимог про визначення порядку користування будинком відмовлено.

ОСОБА_3 у згаданій цивільній справі участі не брав, тому він не позбавлений можливості самостійно доводити обставини, якими обґрунтував та спростовував свої вимоги та обставини, що були встановлені рішенням суду у іншій справі, ухваленому без його участі.

Безпідставними також є доводи суду апеляційної інстанції про те, що норми статті 358 ЦК України підлягають застосуванню у випадку досягнення згоди між співвласниками щодо володіння та розпорядження майном, а в цьому випадку такої згоди не досягнуто та не існує порядку користування будинком між попередніми співвласниками з моменту набуття у власність часток.

Безпідставними також є доводи суду апеляційної інстанції про те, що усунення перешкод в користуванні власністю шляхом надання ключів від будинку порушить право ОСОБА_4 на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції.

На спростування таких висновків суд касаційної інстанції зазначає, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частини будинку, відповідно до вищенаведених норм власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном.

При цьому не має правового значення те, що ОСОБА_3 став власником частини будинку лише у вересні 2016 року.

Не можна вважати, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту - визначення порядку користування жилим приміщенням між учасниками спільної часткової власності.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, всупереч вимогам статей 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України 2004 року не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

З огляду на зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 02 березня 2017 року скасувати, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В.М. Сімоненко

С.П. Штелик