Справа №484/3850/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/111/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

у відсутність учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 02 листопада 2018 року в приміщенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області під головуванням судді Маржиної Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

27 серпня 2018 року ОСОБА_3 пред'явила до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких») зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Відповідно до рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2015 року, вона, в порядку спадкування за заповітом, набула права приватної власності на земельні ділянки площею: 1,37 га кадастровий номер НОМЕР_1; 0,28 га кадастровий номер НОМЕР_2; 3,51 га кадастровий номер НОМЕР_3; площею 0,02 га кадастровий номер НОМЕР_4 -, а всього, загальною площею 5,18 га, що розташовані в межах території Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, і які до того, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, виданого 07.10.2004 року та зареєстрованого за № 64, належали її батькові - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вступивши в права спадкоємця, вона забажала користуватися своєю землею, проте не змогла цього зробити, оскільки з повідомлення відділу Держгеокадастру у Первомайському районі Миколаївської області № 3587/178-18 від 16 липня 2018 року, дізналася, що, начебто, 10 червня 2009 року, батько за договором оренди, укладеному у письмовій формі та зареєстрованому 28 березня 2012 року за № 012226 в Кам'янобалківській сільській раді Первомайського району Миколаївської області, передав зазначені земельні ділянка строком на 50 років Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких».

При цьому, підписантом від імені батька за довіреністю від 07 квітня 2005 року, діяв ОСОБА_2

Посилаючись на те, що укладаючи договір оренди земельної ділянки у 2009 році від імені ОСОБА_4, який на той час помер, ОСОБА_2, вже права на вчинення такої дії не мав, просила визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року позов задоволено повністю та розподіллено судові витрати.

ТОВ «Агрофірма Корнацьких» подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд не застосував наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, хоча представник відповідача його про таке просив, та не врахував практику Європейського Суду з прав людини щодо застосування строків позовної давності.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи даний позов, суд 1 інстанції виходив з того, що на дату укладення спірного договору оренди, власник спірних земельних ділянок не міг передати їх в оренду, оскільки помер раніше, а ОСОБА_2, який виступав у договорі його представником за довіреністю, не мав на це права, оскільки з наведених вище підстав, представництво за довіреністю було припинено.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5, за життя ОСОБА_4 був власником земельних ділянок, загальною площею 5,18 га, що розташовані в межах території Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (а.с.20).

10 січня 2008 року він заповів усе належне йому майно, в тому числі і зазначені земельні ділянки, позивачу, а ІНФОРМАЦІЯ_1 - помер (а.с.5, 15-18).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2015 року за ОСОБА_3 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на земельні ділянки площею 1,37 га кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,28 га кадастровий номер НОМЕР_2, площею 3,51 га кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,02 га кадастровий номер НОМЕР_4 загальною площею 5,18 га, що розташована в межах території Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (а.с.15-17).

01 вересня 2015 року ОСОБА_3 зареєструвала таке право за собою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать витяги з реєстру від 06 вересня 2015 року №№ 43358437, 43358237, 43358523, 43358317 (а.с.11-14), проте користуватися землею не змогла, оскільки, з повідомлення відділу Держгеокадастру у Первомайському районі Миколаївської області від 16 липня 2018 року, дізналася, що за договором оренди, укладеному в простій письмовій формі 10 червня 2009 року та зареєстрованому 28 березня 2012 року за № 01226 в Кам'янобалківській сільській раді Первомайського району Миколаївської області (а.с.6), він, начебто, передав землю на 50 років в оренду відповідачу.

При цьому, підпис в договорі від імені ОСОБА_4 вчиняв ОСОБА_2

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Кожна фізична особа, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, як особисто, так і через свого представника, зокрема, видавши йому для цього довіреність - представництво за довіреністю.

В силу ст. 237 ЦК України - представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (довіритель).

Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.

Відповідно до ст. 244 ЦК України - представництво яке грунтується на договорі може здійснюватися за довіреністю, а представництво за довіреністю - може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ст. 245 ЦК України - форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

В силу ст. ст. 238, 239, 241 ЦК України - представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє і не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

В силу ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Відповідно до ст. ст. 247, 248 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності.

Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Довіреність, у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною.

Представництво за довіреністю припиняється у разі:

1) закінчення строку довіреності;

2) скасування довіреності особою, яка її видала;

3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю;

4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність;

5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність;

6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків;

7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Зазначене у повній мірі стосується і договорів оренди земельних ділянок.

Так, за змістом ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон).

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі статтями 13, 16 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Оренда земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

При цьому, підпис від імені сторони може вчиняти як сама сторона, так і її представник, з дотриманням положень чинного законодавства про представництво.

В силу ст. 237 ЦК України - представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (довіритель).

Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.

Відповідно до ст. 244 ЦК України - представництво яке грунтується на договорі може здійснюватися за довіреністю, а представництво за довіреністю - може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ст. 245 ЦК України - форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

В силу ст. ст. 238, 239, 241 ЦК України - представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє і не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

В силу ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Відповідно до ст. ст. 247, 248 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності.

Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Довіреність, у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною.

Представництво за довіреністю припиняється у разі:

1) закінчення строку довіреності;

2) скасування довіреності особою, яка її видала;

3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю;

4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність;

5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність;

6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків;

7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно зі ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч. 1 ст. 1004 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов'язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Згідно змісту оспорюваного договору від імені орендодавця ОСОБА_4 діяв його представник за нотаріально посвідченою 07 квітня 2005 року довіреністю ОСОБА_2

Між тим, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Взявши до уваги зазначену у договорі оренди дату його укладення, колегія дійшла висновку про те, що на час укладання цього договору ОСОБА_2 не мав повноважень на представництво ОСОБА_4, в тому числі і на укладання оспорюваного договору, а тому оспорений договір не відповідає положенням ст. 203 ЦК України, а, відповідно, його слід визнати недійсним.

Оскільки, саме з наведеного виходив і суд 1 інстанції та не оспорювала особа, яка подала апеляційну скаргу, то в цій частині рішення суду 1 інстанції є обґрунтованим та вірним і підстав для його скасування в названій частині - немає.

Щодо посилань сторони відповідача на ігнорування судом 1 інстанції заяви про застосування судом строків позовної давності, то і з цих підстав рішення не може бути скасоване.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, рішення Первомайського міського суду від 25 червня 2017 року, яке набрало чинності 07 липня 2017 року, за позивачем було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на спірні земельні ділянки (а.с. - 15-17). Це право вона у встановленому порядку зареєструвала і вважала його непорушуваним.

І лише у жовтні 2017 року вона дізналася про наявність, у відповідача оспорюваного договору, у зв'язку з чим пред'явила до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» позов про його розірвання (а.с. - 33-34). Проте, дізнавшись, що він укладений представником за простроченою довіреністю, заявили клопотання про залишення його без розгляду, яке і було судом задоволено, а потім, 27 серпня 2018 року - пред'явила зазначений позов.

Таким чином, в розумінні частини першої статті 261 ЦК України моментом початку перебігу позовної давності за даною справою слід вважати жовтень 2017 року, а тому ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом у межах позовної давності.

Оскільки саме цим і керувався районний суд, то його висновки щодо позовної давності слід вважати законними та обґрунтованими.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд невірно дійшов такого висновку, оскільки не звернув уваги на те, що, передавши у користування відповідачеві земельну частку (пай), позивач мав можливість дізнатися про підстави користування земельною ділянкою, колегія судів не бере до уваги із таких підстав.

Дійсно, пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 р. у справі за № 6-2469цс16.

У даній справі позивач довів, що про порушення свого права дізналася лише у жовтні 2017 року, отримавши відповідь компетентного органу та копію оспорюваного договору, і не мала можливості до цього дізнатися про наявність оспорюваного договору, оскільки не була обізнаною про його існування. Належних та допустимих доказів протилежному стороною відповідача суду не надано, хоча за законом, то є його обов'язком.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено порушення прав позивача у зв'язку із укладенням спірного правочину.

В силу ст. 14, 15 ЦК України особа має право на захист в судовому порядку лише порушеного права чи інтересу.

У зв'язку з чим, при вирішенні позову щодо наявності передбачених законом підстав для визнання договору недійсним з'ясуванню підлягає, чи порушені і які саме права позивача внаслідок укладання оспорюваного договору.

Оскільки, внаслідок укладання недійсного договору оренди позивач була позбавлена права щодо володіння та користування належними їй земельними ділянками, то слід вважати, що цим її майнові права були порушені, а отже, суд вірно виходив з того, що таке є підставою для їх захисту.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке постановлено судом з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

_______________________________________________

Повний текст постанови складено 15 січня 2019 року