ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Дніпровської міської ради,

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки з виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення грошових коштів, як індексації за час затримки з виконання рішення суду, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року звернулась до суду із позовом до відповідача - Дніпропетровської міської ради, в якій, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 02 лютого та 27 квітня 2017 року, прохає стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки з виконання рішення суду у сумі 82347 гривень 78 копійок, а також індексацію середнього заробітку за час затримки з виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період часу з 17 грудня 2014 року по 14 липня 2016 року, у сумі 42897 гривень 81 копійка /а.с. 1-12, 27, 37-38/.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Бабушкінського районного суду від 16 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнані незаконними та скасовані розпорядження Дніпропетровської міської ради № 291-к від 09 квітня 2012 року про її звільнення та наказ про її звільнення № 233-к від 02 квітня 2012 року; її поновлено на посаді начальника Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7; стягнуто з КЖЕП на її користь заборгованість за час вимушеного прогулу, за період часу з 10 квітня 2012 року по 16 грудня 2014 року, у сумі 202117 гривень 68 копійок. На виконання зазначеного рішення головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Дніпропетровській області Березкіною Т.А. 06 травня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надання боржнику семиденного терміну на самостійне виконання виконавчого документу. Однак Дніпропетровська міськрада повідомила про неможливість виконання рішення в зв'язку із ліквідацією КЖЕП № 7. Але, згідно із сформованим державним виконавцем витягу з ЄДРПОУ, КЖЕП № 7 перебуває у стані припинення та не ліквідоване. Державним виконавцем вчинено ряд дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, в тому числі неодноразово виносились постанови про накладення штрафу на боржника, а 17 вересня 2015 року вона звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення посадовими особами Дніпропетровської міської ради кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України. Рішенням Бабушкінського районного суду від 14 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково; стягнуто з Дніпропетровської міської ради на її користь середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду, за період часу з 17 грудня 2014 року по 14 липня 2016 року в сумі 113501 гривень 52 копійки; стягнуто з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 гривень. До теперішнього часу судове рішення від 16 грудня 2014 року не виконано, позивача на посаді начальника Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7 не поновлено. В зв'язку із чим її право на отримання заробітної плати порушено. З цих підстав прохала позов задовольнити.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено /а.с. 64-66/.

Стягнуто з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки з виконання рішення суду, за період часу з 15 липня 2016 року по 27 квітня 2017 року, у сумі 82347 гривень 78 копійок.

Стягнуто з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 індексацію середнього заробітку за час затримки з виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період часу з 17 грудня 2014 року по 14 липня 2016 року, у сумі 42897 гривень 81 копійку.

Стягнуто з Дніпропетровської міської ради на користь Держави судовий збір у сумі 649 гривень 60 копійок.

Не погодившись із таким рішенням Дніпровська міська рада звернулась із заявою про перегляд заочного рішення /а.с.78-82/, яку було залишено без задоволення ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року /а.с. 126-127/.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі /а.с. 131-134/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 вважає необхідним скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції /а.с. 149-156/.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду від 16 грудня 2014 року, окрім іншого, визнані незаконними та скасовані розпорядження Дніпропетровської міської ради про звільнення ОСОБА_1 з роботи та наказ про її звільнення з роботи; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника КЖЕП №7. Рішенням Бабушкінського районного суду від 14 липня 2016 року стягнуто з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду, за період часу з 17 грудня 2014 року по 14 липня 2016 року в сумі 113501 гривень 52 копійки; стягнуто з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 гривень (а.с. 13-17). До теперішнього часу судове рішення від 16 грудня 2014 року не виконано.

Відповідно до норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Згідно із частиною п'ятою статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов'язок полягає у тому, що роботодавець зобов'язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час поновлення позивача на роботі) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов'язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Суд першої інстанції вірно встановив період затримки невиконання рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд взяв до уваги розрахунок позивача, відповідно до якого сума середнього заробітку за час затримки з виконання рішення суду, за період часу з 15 липня 2016 року по 27 квітня 2017 року, складає 82347 гривень 78 копійок, а сума індексації середнього заробітку за час затримки з виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період часу з 17 грудня 2014 року по 14 липня 2016 року, складає 42897 гривень 81 копійка /а.с. 18-19/.

Колегія суддів вважає такий розрахунок здійснено відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5 1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Також Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров