Провадження № 4-с/161/52/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 листопада 2019 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд в складі:
головуючого-судді Філюк Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Бортнюка А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування постанови про арешт майна боржника,
28 грудня 2017 року заявники звернулись до Луцького міськрайонного суду з скаргою про скасування постанови про арешт майна боржника.
Скарга мотивована тим, що на виконанні у Першому відділі ДВС м.Луцька ГТУЮ у Волинській області перебуває виконавче провадження про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості, відкрите згідно постанови від 11 грудня 2017 року. Постановою від 11 грудня 2017 року в даному виконавчому провадженні накладено арешт на майно боржника. Покликаючись на незаконність рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, а відтак і незаконність виданого на підставі даного рішення виконавчого листа, заявники просять скасувати постанову про арешт майна боржника від 11 грудня 2017 року як незаконну.
Ухвалою від 31 січня 2018 року скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування постанови про арешт майна боржника повернуто заявникам.
Постановою колегії суддів Верховного Суду від 17 квітня 2019 року ухвалу Луцького міськрайонного суду від 31 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 березня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою від 15 травня 2019 року відкрито провадження у справі за скаргою .
В судове засідання не з`явились заявники, представник стягувача та державний виконавець, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду скарги.
Від державного виконавця 24.05.2019 року надійшов відзив на скаргу, в якому він вказує на безпідставність даної скарги та просить в її задоволенні відмовити.
Від заявника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги, однак доказів неможливості явки в судове засідання та поважних підстав для відкладення розгляду скарги суду не надано.
Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
З врахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути дану скаргу за відсутності заявників, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги.
Дослідивши матеріали скарги, встановивши дійсні правовідносини сторін, суд прийшов до висновку, що скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
У частині першій статті 5 Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайоннного суду Волинської області від 28 січня 2016 року постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3123 040,03грн. (три мільйони сто двадцять три тисячі сорок гривень 03 копійки) та судові витрати по справі в розмірі 3654грн. (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири гривні), по 1827 грн. з кожного. Згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень, дане рішення набрало законної сили 08 вересня 2017 року.
З матеріалів справи вбачається, що Луцьким міськрайонним судом Волинської області 17 листопада 2011 року видано виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3123 040,03грн. (три мільйони сто двадцять три тисячі сорок гривень 03 копійки) та судових витрат по справі в розмірі 3654грн. (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири гривні), по 1827 грн. з кожного.
Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області перебуває виконавче провадження № 55340107, відкрите по виконанню виконавчого листа № 161/1922/15ц, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 17 листопада 2017 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованості у розмірі 3124867,03.
11 грудня 2017 року головним державним виконавцем Першого відділі державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області Старенко В.А. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 , з метою забезпечення виконання рішення суду та збереження майна боржника.
Права та обов`язки виконавців визначено статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Згідно вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Слід зазначити, що винесена постанова про відкриття виконавчого провадження є чинною і діяла на час винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника. В межах своєї компетенції державний виконавець вчиняв заходи для виконання рішення суду, зокрема виніс постанову про арешт майна боржника.
При винесенні оскаржуваної постанови про арешт майна боржника державний виконавець діяв відповідно до закону, в межах наданих йому повноважень, з метою забезпечення реального виконання рішення.
Відповідно до матеріалів скарги, на момент звернення боржників зі скаргою, зобов`язання за виконавчим документом боржниками не виконано.
Одним із основних принципів цивільного судочинства та засад виконавчого провадження є обов`язковість виконання рішень, яке полягає у тому, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Посилання заявників на необґрунтованість зазначеної постанови з підстав незаконності рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист та відповідно відкрито виконавче провадження, не знайшло свого підтвердження.
Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що вимоги чинного законодавства державним виконавцем були додержані, оскільки при винесенні оскаржуваної постанови про арешт майна боржника державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачений законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень (вчинення дії), своєчасно та неупереджено, з метою забезпечення реального виконання рішення, а посилання заявників на те, що «рішення першої інстанції не існує», «виконавчий лист є нікчемним, оскільки виданий на підставі неіснуючого рішення», а тому і постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржника є «нікчемною», як намагання уникнути від сплати заборгованості.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст.19, 43 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 80, 81, 89, 175, 260, 447-451 ЦПК України, ст.1,18,56 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», суд, -
В задоволенні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування постанови про арешт майна боржника відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту ухвали 25 листопада 2019 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.