РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15637/18

пр. № 2/759/2055/19

19 листопада 2019 року Святошинський районний суд м.Києва

в складі: головуючого - судді Шум Л.М.

при секретарі Кормушиній О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в :

Позивачка у жовтні 2018 р. звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 06.05.2014 року сторони зареєстрували шлюб, у період якого відповідачем було придбано майнові права на квартиру АДРЕСА_1 за ціною 898 776,00 грн. Представник позивачки надала письмову заяву на укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 19.02.2016. Квартира зареєстрована за відповідачем. Зазначає, що спірна квартира набута в період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності, і їй належить Ѕ частина квартира. З огляду на викладене, позивач просить припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_2 , визнати право власності за нею та відповідачем по 1/2 частині кожному на квартиру, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 11.10.2018 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 29).

01.11.2018 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, зазначив, що спірна квартира придбана за власні кошти відповідача, які належали йому до укладення шлюбу. Зокрема, відповідач разом з матір`ю отримали 07.05.2008 року від продажу квартири АДРЕСА_3 600 000,00 грн., які обміняли в іноземну валюту та в подальшому знаходились на зберіганні в матері відповідача. Крім того, 23.02.2016 мати відповідача здійснила продаж квартири АДРЕСА_5 за ціною 536 713,00 грн. та передала кошти синові. Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 19.02.2016, відповідач володів необхідною сумою коштів для сплати 100% вартості майнових прав. А тому спірна квартира придбана за кошти, що не є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому доказів, що позивачка, на момент набуття права власності на майно, не працювала, не мала особистого доходу та заощаджень. З огляду на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 31-35).

Ухвалою суду від 21.02.2019 закрито підготовче судове засідання (а.с. 52).

04.03.2019 представник позивача подав відповідь на відзив, зазначив, що вимоги, викладені у відзиві є такими, що не відповідають дійсності, не підтверджуються належними та допустимими доказами. Спірна квартира придбана за спільні грошові кошти подружжя, в тому числі і за кошти позивачка, яка працювала як на території України, так і на території Польщі. У відповідача були неприязні стосунки з його матір`ю. Кошти від продажу квартири АДРЕСА_5 отримані матір`ю відповідача, а тому не можуть належати останньому. Перехід права власності грошових коштів відповідачу не підтверджений відповідним правочином. Також не підтверджена обставина того, що інша частина грошових коштів з 2008 р. зберігалась у матері і була використана на придбання cаме спірної квартири (а.с. 54-59).

20.03.2019 представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, зазначив, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, які були у нього наявні, в тому числі, до моменту реєстрацїі шлюбу. Перебуваючи у шлюбі з 06.05.2014 по 24.02.2016 подружжя не могло заощадити необхідну суму грошових коштів на квартиру, позивач, за час перебування у шлюбі, офіційно не працювала. Заробітна плата відповідача також не давала можливості робити заощадження на придбання майна. Докази того, що позивач надавала грошові кошти на придбання майна, до матеріалів справи додано не було (а.с. 67-69).

Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, почилаючись на обставини, викладені у позові, відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог, вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву, запереченнях підтримав.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 06.05.2014 позивач та відповідач зареєстрували шлюб (а.с. 5).

19.02.2016 між ПАТ «ХК «Київмісьбуд» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав №14542/РН-К (а.с.18-23), відповідно до умов якого відповідач придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (п. 1.1.), загальною площею 57,14 кв.м. (п. 1.3), при цьому кошти вартості майнових прав були перераховані на рахунок ПАТ "ХК "Київміськбуд", саме 25.02.2016 року.

Судом встановлено, що на дату підписання договору вартість майнових прав на квартиру складає 900 983,52 грн. (п. 3.1). Покупець зобов`язується здійснити оплату 99% вартості майнових прав у розмірі 891 995,76 грн., що складає 56,67 кв.м., протягом 5 банківських днів після підписання договору, у строк по 26.02.2016 (п. 3.2).

Судом встановлено, що позивачка, як дружина відповідача, надала письмову згоду на укладення та підписання договору купівлі-продажу майнових прав, за яким у спільну сумісну власність подружжя набуватиметься об`єкт нерухомого майна, а саме - квартира АДРЕСА_1 за кошти, набуті в період перебування в зареєстрованому шлюбі (а.с. 17).

Встановлено, що відповідно до довідки ПАТ «ХК «Київмісьбуд» від 06.11.2017, вартість майнових прав на вищевказану квартиру сплачено в сумі 898 776,00 грн., що відповідає оплаті 100% вартості майнових прав (16).

13.11.2017 на підставі акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт, ОСОБА_2 прийняв майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,00 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м. (а.с. 15).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.10.2018, відповідачу на праві приватної власності належить спірна квартира (а.с. 24-25).

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ч. 1, ч.2 ст. 89 ЦПК України).

Спростовуючи поширення на квартиру АДРЕСА_1 правового режиму спільного сумісного майна подружжя, відповідач посилається на те, що зазначене майно придбано за кошти, які надала йому мати ОСОБА_3 , які були виручені нею від продажу 23.02.2016 року саме в період зазначеному в п.п.32 договору (з 19.02.2016 року по 26.02.2016 року) квартири АДРЕСА_5 за ціною 536 713,00 грн. А також від продажу 07.05.2008 квартири АДРЕСА_3 , продавцем за яким був відповідач та його мати.

При цьому, судом встановлено, що від реалізації продажу квартири на підставі договору від 07.05.2008, 23.02.2016, у відповідача була наявна сума коштів, яка повністю покривала вартість придбаної квартири АДРЕСА_1 у період шлюбу.

Суд вважає, що відсутність доказів, які б достовірно свідчили про придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів подружжя, дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя та є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки за період 1,5 роки шлюбних відносин, подружжя не мало можливості заощадити кошти на квартиру, вартістю 898 776,00 грн.

З урахуванням довідки про доходи від 15.02.2019, відносно до якої відповідач працює на посаді складальник-клепальник в ДП «Антонов», заробітна плата за період з грудня 2018 р. по січень 2019 становить 47 240,25 грн. (а.с. 46). Доказів наявності на момент придбання майна спільних грошових заощаджень подружжя у розмірі достатньому для придбання спірного нерухомого майна чи участі позивача особистими коштами у його придбанні, суду надано не було.

Крім того, суд також зазначає, що посилання ОСОБА_1 на те, що кошти, на які придбано майно, набуті в період зареєстрованого шлюбу, про що зазначено у заяві від 17.02.2016, адресованій ПАТ «ХК «Київміськбуд», є неспроможними, оскільки товариством не перевіряється та не встановлюється джерело походження коштів на придбання майна. Саме по собі надання позивачем згоди на придбання спірної квартири не має правового значення, оскільки письмова згода на укладення одним із подружжя договорів на придбання, відчуження нерухомого майна, необхідна при розпорядження таким майном.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем відповідно до ст. 81 ЦПК України, не доведено ті обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 70 СК України, ст. ст. 13, 81, 258, 258, 265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Л.М.Шум