Дата документу 27.11.2019 Справа № 335/7076/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7076/19 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/3486/19 Проценко А.М.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Кухар С.В.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У черевні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну «МТМ», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу, посилаючись на те, що з 15 жовтня 2009 року він працював в концерні «МТМ», з 10.05.2016 року він займав посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду ділянки обслуговування та експлуатації електроустаткування енергослужби ДТТЕ Філії концерну «МТМ» Вознесенівського району.

27.05.2019 року його було звільнено з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю за станом здоров`я та внесено запис до трудової книжки.

З наказом про звільнення його було ознайомлено 28.05.2019 року.

В наказі № 545 від 27.05.2019 року про припинення трудового договору відсутнє зазначення фактичних підстав в обґрунтування його невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я.

Зазначає, що 14.05.2019 року на підставі акту МСЕК йому було встановлено третю групу інвалідності безстроково за загальним захворюванням. При цьому в довідці до акту огляду МСЕК у висновку про умови та характер праці зазначено, що він може працювати в кабінетних умовах в своїй професії.

Згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 482 від 14.05.2019 року складеного КУ «Обласний цент медико-соціальної експертизи» зазначено, що він може працювати електромонтером з обмеженнями, відмова від підсобної праці.

Отже, стан його здоров`я не перешкоджає продовженню виконуваною ним роботи.

Вказує, що відповідачем ця обставина при його звільненні не спростована, а тому підстав для звільнення передбачених п.2 ст.40 КЗпП України, не існувало.

06.05.2019 року та 15.05.2019 року начальником управління з персоналу ОСОБА_3 йому було вручено пропозицію про працевлаштування до ФК «МТМ» Шевченківського району підсобним робітником з окладом 3647 грн.

Однак в індивідуальній програмі реабілітації інваліда зазначено про відмову від підсобної праці.

Акцентує, що запропонована посада не відповідає його кваліфікації, є низькооплачуваною, та такою, яку він не може виконувати згідно з рекомендаціями МСЕК. Відповідач запропонував йому двічі одну й ту ж посаду. Таким чином, фактично йому було запропоновано лише одну посаду для працевлаштування.

Зазначає, що відповідачем не були вжиті заходи із запропонуванням йому всіх вакантних посад, що відпадають його кваліфікації.

Крім того, вказує, що наказ про його звільнення підписаний від імені Концерну «МТМ» директором філії Концерну «МТМ» Вознесенівського району ОСОБА_2., тобто особою, яка не уповноважена на розірвання трудового договору.

Вважає своє звільнення протиправним.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 545 від 27.05.2019 року директора філії Концерну «МТМ» Вознесенівського району Тихенького І.Г. про припинення трудового договору, яким його звільнено, поновити його на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду ділянки з обслуговування та експлуатації електроустаткування енергослужби ДТТЕ філії Концерну «МТМ» Вознесенівського району.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій уточнив свої позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6630 грн. щомісячно, починаючи з 28.05.2019 року по день ухвалення рішення суду.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , у зв`язку із наданням відповідачем довідки про його середню заробітну плату, уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 331,50 грн. за кожний робочий день, починаючи з 28.06.2019 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2019 року позов залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд помилково дійшов висновку про дотримання відповідачем процедури звільнення, передбачену п.2 ст.40 КЗпП України, що стало наслідком неповної та однобічної оцінки обставин справи. Суд взагалі не дав оцінки обставинам його відповідності за станом здоров`я тій посаді з якої було звільнено, проігноровано висновки МСЕК в контексті його можливості і в подальшому працювати на посаді, з якої його було звільнено. Не враховано, що неможливість його переведення на іншу роботу та відсутність вакантних робочих місць на день його звільнення доведена не була, що також свідчить про незаконність його звільнення. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 15 жовтня 2009 року перебував у трудових відносинах з Концерном «Міські теплові мережі». 10 травня 2016 року позивача було переведено на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду ділянки обслуговування та експлуатації електроустаткування енергослужби ДТТЕ Філії концерну «МТМ» Вознесенівського району.

З 11 грудня 2018 року до 06 квітня 2019 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «Міська лікарня № 10» з приводу захворювання серцево-судинної системи.

16 січня 2019 року наказом № 19 ОСОБА_1 було направлено на проходження позачергового медичного огляду. 14 травня 2019 року за результатами огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності безстроково за загальним захворюванням, яка передбачає протипоказання до виконання роботи з фізичним та психоемоційним навантаженням, у шкідливих виробничих умовах, на висоті, з діючим електроустаткуванням. Зазначено, що може працювати за професією в кабінетних умовах.

Протягом травня 2019 року позивач тричі отримав пропозицію про працевлаштування на вакантну посаду підсобного робітника ФК «МТМ» Шевченківського району - 06 травня 2019 року, 15 травня 2019 року та 27 травня 2019 року, від яких відмовився.

27 травня 2019 року Наказом «Про припинення трудового договору» № 545 ОСОБА_1 був звільнений, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем законодавства під час звільнення його з посади.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що стан здоров`я позивача не дає йому змоги виконувати свої трудові обов`язки на тій посаді, яку він обіймає.

Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що суд може визнати правильним припинення трудового договору за п. 2 ст. 40 КЗпП, в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує і неможливо перевести за його згодою, на іншу роботу.

Колегія суддів відхиляє довід скаржника щодо неврахування судом першої інстанції висновку МСЕК щодо його можливості роботи на посаді, з якої його було звільнено, оскільки з матеріалів справи вбачається, що обов`язковою умовою такої можливості, відповідно до висновку МСЕК, є робота в кабінетних умовах, в той час, коли відповідач не має вакансій, що відповідали б даній вимозі. Так, відповідно до наданих відповідачем доказів, а саме штатного розпису та переліку вакансій, в Концерні «МТМ» вільними є лише ті посади, що вимагають від робітника або виконання важкої фізичної праці або наявність відповідних спеціальності та фаху, яких позивач не має.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що покладаючи на роботодавця обов`язок стосовно переведення працівників на іншу роботу, законодавець не зобов`язує від нього створювати нове робоче місце для працівника, щодо якого виявлено невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, у тому числі і щодо вакантних посад, які мав би обіймати позивач, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 29 листопада 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко