ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/448/19 Справа № 203/2479/17 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 січня 2018 року

по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2017 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів.

В жовтні 2017 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів - відмовлено.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 січня 2018 року у справі №203/2479/17 в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 січня 2018 року у справі №203/2479/17 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів задовольнити в повному обсязі.

У відзиві представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 січня 2018 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 січня 2018 року у справі №203/2479/17 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 січня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та відповідачкою 05 серпня 2013 року був укладений договір лізингу за умовами якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб, відповідач в свою чергу зобов'язалась прийняти автомобіль та сплатити суму коштів на загальну суму, що становить еквівалент 19 035,00 дол. США. Рішенням суду була встановлена нікчемність укладеного між сторонами договору. За час користування відповідачкою автомобілем значно знизилась його ціна у зв'язку із його експлуатацією та численними пошкодженнями. Ринкова вартість автомобіля станом на 21 січня 2016 року становить 11 971,05 дол. США. Таким чином після користування відповідачкою автомобілем його вартість зменшилась на 7 063,95 дол. США. Для того, щоб повернути права позивача до первісного стану відповідач повинен відшкодувати вартість майна, за цих обставин позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідачки 183 882,47 грн., еквівалент 7 063,95 дол. США., також стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 серпня 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008034, за умовами якого позивач передав у розпорядження відповідачки транспортний засіб VW Polo A5 1.4 I Benzin, 2013 р.в., а відповідачка прийняла об'єкт лізингу і сплачувала суму коштів за договором, шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 19 035 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 2 855,25 доларів США. Починаючи з квітня 2015 року відповідачка перестала виконувати свої зобов'язання за договором, в зв'язку з чим їй неодноразово направлялись нагадування про несплату.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2017 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду дніпропетровської області від 22.06.2017 року було відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки заборгованості за нікчемним договором про фінансовий лізинг в сумі 107569 грн. 73 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказаним рішенням була встановлена нікчемність Договору про фінансовий лізинг №00008034 від 05.08.2013 року.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 ст. 806 ЦК України встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Отже, застосування наслідків недійсності правочину передбачає повернення другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

На даний час згідно акту опису та арешту майна від 02 листопада 2015 року, автомобіль перебуває на відповідальному зберіганні у ОСОБА_2 (а.с. 30-31 т.1). Умови договору лізингу передбачали наявність в ОСОБА_1 права користування автомобілем, та сплати відповідних внесків, з подальшою можливістю набуття права власності, проте ОСОБА_1 право власності на автомобіль не набула.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, слід відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, таким чином позивач за первісним позовом має право на одержання відповідної плати за користування автомобілем, а не вимагати сплати різниці в ціні автомобіля на момент передачі та повернення.

Відповідно до змісту цієї статті, якщо за нікчемним правочином було передано певну річ, вона підлягає поверненню. Якщо це зробити не можливо, або одержане полягає у користуванні майном - інша сторона має відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вказаною нормою не визначено обов'язку особи, яка прийняла певне майно на виконання нікчемного договору, відшкодувати різницю у його вартості, якщо вона змінилася. Відшкодування різниці у вартості майна може мати місце не в порядку реституції, а в порядку відшкодування збитків, зокрема, у випадку, коли таке майно було пошкоджено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем за первісним позовом обраний невірний спосіб захисту його прав, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивовано, що 05 серпня 2013 року між сторонами був укладений договір лізингу за умовами якого відповідач за зустрічним позовом зобов'язався передати у розпорядження ОСОБА_1 транспортний засіб, а позивач зобов'язалась в свою чергу прийняти транспортний засіб та сплатити суму коштів в розмірі 19 035,00 дол. США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 2 885,25 дол. США. Рішенням суду від 03 березня 2017 року була встановлена нікчемність договору лізингу. З моменту підписання договору і по день подання зустрічного позову позивачем було сплачено авансовий платіж в сумі 75 590 грн. 12 коп., еквівалент 2 855,25 дол. США, та в період з 05 серпня 2013 року по 04 червня 2015 року позивачем також здійснювались платежі за договором на загальну суму 230 779,52 грн. еквівалент 8 716,20 дол. США. За договором лізингу усі платежі сплачувались у гривнях і підлягають розрахунку за відповідних обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту в доларах США. За цих обставин позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача кошти в розмірі 306 369 грн. 64 коп., еквівалент 11 571,45 дол. США, також стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с.80-81, 117-119).

Згідно акту опису та арешту майна від 02 листопада 2015 року предмет лізингу, а саме автомобіль марки VW Polo A5 1.4 I Benzin, 2013 р.в. був описаний державним виконавцем ВДВС Солонянського районного управління юстиції та на нього накладений арешт. Також вказаним актом встановлено обмеження права користування автомобілем марки VW Polo A5 1.4 I Benzin, 2013 р.в. з забороною передавати та відчужувати його. Описане майно прийняла на відповідальне зберігання - ОСОБА_2 (а.с. 30-31 т.1).

А тому, автомобіль марки VW Polo A5 1.4 I Benzin, 2013 р.в. на даний час не перебуває у користуванні ОСОБА_1

Як вбачається з наданих ОСОБА_1 документів щодо сплати відповідачу коштів за період користування автомобілем (а.с. 84-108) неможливо встановити, що саме було платою за користування автомобілем, а що - внеском з метою набуття в подальшому права власності на автомобіль.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що наразі неможливо встановити, які саме суми були сплачені позивачем за зустрічним позовом за користування автомобілем, а які, як внески для набуття права власності на нього.

Твердження ОСОБА_1 про те, що нею було сплачено авансовий платіж у розмірі, еквівалентному 2 855,25 доларам США, а також в період часу з 05.08.2013 року по 27.06.2015 року були здійсненні платежі за договором про фінансовий лізинг №00008034 від 05.08.2013 року на загальну суму 230 779,52грн. (екв. 8716,20 доларів США) не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з наданих ОСОБА_1 рахунків-фактур неможливо встановити, які саме суми були сплачені на оплату лізингових платежів на виконання умов Договору лізингу.

Також, доказів сплати апелянтом коштів на виконання умов Договору про фінансовий лізинг №00008034 від 05.08.2013 року у доларах США матеріали справи не містять.

Крім того, відповідно до п. 6.12. умов договору, у разі неповної оплати рахунку по сплаті щомісячного платежу, в першу чергу відшкодовуються проценти та комісії, а потім - відшкодування вартості об'єкта лізингу.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що з ТОВ "Порше Лізинг Україна" на її користь підлягають стягненню грошові кошти, колегія суддів ставиться критично, оскільки єдиною підставою для реституції є визнання Договору про фінансовий лізинг №00008034 від 05.08.2013 року недійсним.

В такому випадку, умови недійсного Договору не можуть бути застосовані при визначенні суми коштів, що мають бути повернуті апелянту, згідно положень ст. 216 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ТОВ "Порше Лізинг Україна", що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не правильно застосовано норми ст. 216 ЦК України та не було застосовано норми ст. ст. 524, 533 ЦК України, колегія суддів ставиться критично, оскільки вказаними нормами не визначено обов'язку особи, яка прийняла певне майно на виконання нікчемного договору, відшкодувати різницю у його вартості, якщо вона змінилася. Відшкодування різниці у вартості майна може мати місце не в порядку реституції, а в порядку відшкодування збитків, зокрема, у випадку, коли таке майно було пошкоджено.

Приведені в апеляційних скаргах інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова