Дата документу 26.02.2019 Справа № 317/2521/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2521/14 Головуючий у 1 інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/133/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізькій апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Бєлки В.Ю.

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 травня 2015 року у справі за позовом прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, третя особа: Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області про визнання незаконним та скасування рішення Розумівської сільської ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, скасування запису про державну реєстрацію державного акта, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування та звільнення земельної ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Запорізької обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області про захист права власності,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року прокурор Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнював, до Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, третя особа: Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області.

В обґрунтування вимог зазначив, що перевіркою, проведеною прокуратурою району, встановлено, що рішенням Розумівської сільської ради № 10 від 09.10.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4.» затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1881 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд в АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 28.12.2009 року, кадастровий номер НОМЕР_2.

Рішенням Розумівської сільської ради № 10 від 09.10.2009 року змінено цільове призначення землі - із земель лісогосподарського призначення спірну ділянку передано до категорії земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд. При цьому, у спірному рішенні не визначено, що при передачі землі у власність змінюється її цільове призначення.

Рішенням Розумівської сільської ради № 10 від 09.10.2009 року у приватну власність ОСОБА_4 передано земельну ділянку лісового фонду, яка не знаходяться у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Належність земель, за рахунок яких виділено земельну ділянку ОСОБА_4, до категорії земель лісогосподарського призначення підтверджується: листом ДП «Запорізьке лісомисливське господарство від 22.05.2014 року № 440, державним актом на право власності на суміжну земельну ділянку НОМЕР_3 від 16.05.2005 року та планом зовнішніх меж земельної ділянки Розумівської сільської ради АДРЕСА_2, згідно з якими, суміжні земельні ділянки відносяться до земель Запорізького обласного управління лісового господарства; актом Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 27.05.2014 року.

Крім того, позивач вважав, що Розумівська сільська рада вийшла за межі своїх повноважень та розпорядилась земельною ділянкою, виділення якої належить до компетенції Запорізької обласної державної адміністрації.

На підставі зазначеного просив: визнати незаконним та скасувати рішення Розумівської сільської ради № 10 від 09.10.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4.», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4 28.12.2009 року; скасувати запис про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 28.12.2009 року під № 21, скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку (кадастровий номер: НОМЕР_2) площею 0,1881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, внесений на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого 21.12.2009 року; витребувати у ОСОБА_4 на користь Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,1881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,1881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом демонтажу дерев'яної альтанки, басейну та металевого паркану.

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Запорізької обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області про захист права власності.

В обґрунтування вимог зазначила, що на підставі договору дарування від 25.12.2004 року вона набула право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2

09.04.2005 року на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 вона набула право власності на земельні ділянки за адресами АДРЕСА_3 Рішенням Розумівської сільської Ради № 93 від 11.08.2005 року присвоєно житловому будинку незакінченого будівництвом поштову адресу: АДРЕСА_1

03 грудня 2005 року Розумівська сільська Рада прийняла рішення № 45 "Про дозвіл на укріплення схилу земельної ділянки" за адресою АДРЕСА_1

На підставі рішення Розумівської сільської Ради № 18 від 16.10.2008 року, № 5 від 24.03.2009 року складено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою АДРЕСА_1

У вихідній земельно-кадастровій інформації в розділі "Відомості про земельну ділянку, власника, за рахунок яких передбачається складання Державного акта" зазначено "Категорія земель - землі житлової громадської забудови". Межі земельної ділянки погоджено з землекористувачами суміжних ділянок, в тому числі і Запорізьким обласним управлінням лісового господарства.

Відповідно до рішення Розумівської сільської ради № 10 від 09 жовтня 2009 року земельна ділянка передана їй для будівництва та обслуговування житлового будинку. Право власності зареєстровано на підставі Державного акту 28.12.2009 року.

Також зазначила, що строки для звернень про скасування прийнятих Розумівською сільською Радою рішень по спірній земельній ділянці спливли в 2010 році, а стосовно визнаного права власності в 2012 році. Про поновлення таких строків особисто позивач, в чиїх інтересах звернувся прокурор не звертався.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану за адресою АДРЕСА_1 площею 0,1881 га.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 15 травня 2015 року в позові прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації відмовлено. В зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, заступник прокурора Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для розгляду справи, порушення норм матеріального та процесуального права, скасувати рішення суду в частині відмови в первісному позову прокурора Запорізького району Запорізької області, в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог прокурора Запорізького району Запорізької області, в іншій частині рішення залишити без змін.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задоволено частково. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 травня 2015 року у даній справі змінено. Виключено з мотивувальній частині рішення посилання на сплив позовної давності за позовними вимогами прокурора і ст.267 ЦК України.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року в частині позову прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року до участі в справі залучено правонаступника відповідача Розумівської сільської ради - Долінську сільську раду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 357 ЦПК України).

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що, передаючи спірну земельну ділянку, що знаходиться в межах населеного пункту с. Розумівка Запорізького району Запорізької області, у власність ОСОБА_4, Розумівська сільська рада Запорізького району Запорізької області діяла в межах своєї компетенції і повноважень, встановлених законом, тому оспорюваним рішенням інтереси держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації не порушені, державний акт на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_4 на законних підставах, до того ж позовні вимоги прокурора пред'явлені зі спливом передбаченого законом строку позовної давності, що пропущений без поважних причин.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Аналогічні норми містились в ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (припущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (абзац 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (ст. 19 ЗК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Отже, земельні ділянки, які перебувають у запасі, мають бути віднесені до певної категорії земель за їх цільовим призначенням, у тому числі землі сільськогосподарського та лісогосподарського призначення.

Згідно з чч. 1, 2 та 4 ст. 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (ст. 21 ЗК України).

Крім того, згідно з п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а ч. 2 зазначеної Інструкції регламентує процедуру їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що, вирішуючи питання про віднесення землі до категорії земель лісогосподарського призначення, необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, а висновок про належність певної земельної ділянки до зазначеної категорії земель можливий за наявності планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Застосовуючи зазначені норми права, суди повинні установити фактичні обставини справи на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до диспозиції зазначених норм та на підставі наданих сторонами доказів надати оцінку юридичним фактам, що мають значення для справи, зокрема встановити категорію землі, факт її зміни та підстави цієї зміни.

Крім того, установлюючи фактичні обставини справи, суд має застосовувати всі можливі джерела та засоби доказування, передбачені нормами матеріального та процесуального права, відповідно до положень процесуального закону. Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення суду) є обов'язковою для судів.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 25 грудня року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,156 га, що розташована у АДРЕСА_2

На підставі договору купівлі-продажу від 9 квітня 2005 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,10 га за адресами: АДРЕСА_3

У зв'язку з оформленням договорів дарування і купівлі-продажу земельної ділянки рішенням Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 11 серпня 2005 року № 93 житловому будинку незакінченому будівництвом, який належить ОСОБА_4, присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1

Для укріплення схилу земельної ділянки, який знаходиться в стадії руйнування та обслуговування житлового будинку ОСОБА_4 звернулася до Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області із заявою про передачу безоплатно земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Рішенням Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 3 грудня 2005 року № 45 надано ОСОБА_4 дозвіл на укріплення схилу земельної ділянки, 113,8 кв. м у АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20 березня 2008 року № 34 вирішено оформити право приватної власності на домоволодіння зі всіма будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4

Рішенням Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 16 жовтня 2008 року № 18 дано дозвіл на розробку проекту відведення для передачі у власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд у АДРЕСА_1

Рішенням Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 24 березня 2009 року № 5 до вказаного рішення сільської ради внесено зміни і надано дозвіл на розробку проекту щодо передачі у власність земельної ділянки площею 0,1881 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд на території Розумівської сільської ради в межах населеного пункту за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

Рішенням Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 9 жовтня 2009 року № 10 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1881 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд у АДРЕСА_1

На підставі зазначеного рішення сільської ради 28 грудня 2009 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

У ч. 1 ст. 56 ЗК України передбачено, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЛК України віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

За приписами ст. 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Пунктом б ч. 1 ст. 164 ЗК України визначено, що охорона земель включає, зокрема, захист сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб.

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

При цьому планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п. 13 ст. 46 ЛК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2014 року державним інспектором сільського господарства в Запорізькій області Синьоким С.І. на виконання вимоги прокуратури Запорізької області від 04.04.2014 року №05/3-3019 вих-14 проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства з питання правомірності відведення земельної ділянки на території Розумівської сільської ради Запорізького району, яка розташована у АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11).

Актом Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 27.05.2014 року встановлено наступне.

Відповідно до картографічних матеріалів та Проекту організацій і розвитку лісового господарства ДП «Запорізьке лісомислівське господарство» земельна ділянка (кадастровий номер: НОМЕР_2) площею 0,1881 га, розташована у кварталі 2 виділ 2 Крутоярського лісництва, належить до земель лісогосподарського призначення(лісового фонду) та вкрита лісовою рослинністю, що підтверджується листом «Запорізьке лісомислівське господарство» від 22.05.2015 року №440.

В ході огляду вказаної земельної ділянки на місцевості було встановлено, що ділянка фактично вкрита лісовою рослинністю, капітальні споруди на ділянці відсутні, однак наявна дерев'яна альтанка та басейн, ділянка огорожена металевим парканом.

Вказаним актом встановлено, що рішення Розумівської сільської ради від 09.10.2009 року №10 прийнято з порушенням ст.ст.20,55 Земельного Кодексу України та розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 року №610-р щодо вилучення та зміни цільового призначення земельних ділянок лісового фонду.

Відповідно до положень ч. З ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 81 ЦПК України.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року в частині позову прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації та передаючи справу в цій частині на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що в порушення вимог ст. ст. 212-214,316 ЦПК України апеляційний суд не врахував, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та не перевірив, чи не знаходиться вона в межах 100 метрів прибережної захисної смуги річки Дніпро і чи належить до земель Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

Виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, викладені в постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 травня 2016 року в цій справі, апеляційний суд задовольнив клопотання прокурора та призначив судову експертизу з питань землеустрою (т.2, а.с.241).

За приписами статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Як вбачається з відповіді на друге питання, наданої у Висновку експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою, складеному 15.11.2017 року, наданий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель (споруд) за адресою: АДРЕСА_1, виготовлений ПП ОСОБА_9, 2009 року кадастровий номер НОМЕР_2 не відповідає складу, змісту та правилам оформлення відповідної нормативно-технічної документації з питань здійснення землеустрою, а отже не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, а саме: ст.ст. 118, 121 Земельного кодексу України, п.11 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 №677 (т.3, а.с.74-77,86).

Відповідно до листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 22 лютого 2017 №87 (Довідки) земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, яка передана у приватну власність гр. ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1881 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», а саме знаходиться в межах кварталу 2 Крутоярівського лісництва (виділи 1,2) згідно планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 1989,2008 років (т.3, а.с.20).

Відомості, які викладено у зазначеному листі (Довідці), у долучених до листа википиювань з планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 1989 року, 2008 рокущодо знаходження спірної ділянки в межах кварталу №2 Крутоярського лісництва ДП «Запорізького лісомисливського господарства» (т.3, а.с.15-16,23), тобто належності земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, у Довідці з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) по Запорізькому району станом на 01.01.2009 року №798 від 03.08.2017 року, яка містить посилання на на графи: 22-лісові землі, 27- інші лісові землі (т.3, а.с.19), експертом у висновку не спростовано.

Щодо віднесення земельної ділянки до земель водного фонду, колегія суддів виходить з наступного.

Частина друга статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до пункту "а" частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями статті 4 ВК України, статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Також, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок № 434) у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 "Про затвердження порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них" (далі Постанова № 486), з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг, є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Відповідно до положень частини першої статті 84 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішень про надання земельних ділянок) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків визначених цим Кодексом (пункт "г" частини третьої статті 83 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішень про надання земельних ділянок у власність)).

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Так, частиною першою статті 59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Відповідно до Висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області від 18.09.2009 року №6013/09 земельна ділянка знаходиться у водоохоронній зоні затоки р. Дніпро (т.1, а.с.164).

При виїзді на об'єкт дослідження експертом ОСОБА_8 встановлено, що найменша відстань від огородженого металевого паркану досліджуваної земельної ділянки до водного об'єкта становить 31 метр, а відтак спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, а отже не може передаватися у приватну власність (т.3, а.с.82).

В порушення вимог вищенаведених норм матеріального права у затвердженому проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 не враховані законодавчо визначені розміри та межі прибережної захисної смуги р.Дніпро, хоча це унеможливлювало відведення цієї земельної ділянки у її користування.

Доводи експерта про те, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою і фактично на місцевості не визначені, не давало законних підстав органу місцевого самоврядування не брати до уваги визначені законом розміри прибережної захисної смуги при виготовленні та затвердженні вказаної технічної документації із землеустрою.

Крім того, за змістом частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 486 розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункт 10 зазначеного Порядку).

Отже, за системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень статті 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови № 486 розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України "Про землеустрій"), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, а при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року № 6-14цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення рішення, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Доводи представників ОСОБА_4 про добросовісне набуття нєю права власності на спірну земельну ділянку та порушення державою їх права власності, що суперечить положенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, є безпідставними з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка розташована в кварталі № 2 Крутоярівського лісництва ДП «Запорізьке лісомислівське господарство» на території земель лісового фонду, що підтверджено планово-картографічними матеріалами базового лісовпорядкування 1989 року, 2008 року (т.3, а.с.20-23), схемою розтаування земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 (т.3, а.с.23).

Перебування зазначеної земельної ділянки в користуванні ДП «Запорізьке лісомислівське господарство»також підтверджується відомостями, наданими ВО «Укрдержліспроект» ДП «Харьківська державна лісовпорядна експедиція від 22 лютого 2017 року №87 (т.3, а.с.20), Довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) від 03.08.2017 року №798, яка містить посилання на графи 22 -лісові землі, 27- інші лісові землі (т.3, а.с.19).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21 лютого 1986 року в справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Ураховуючи, що земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності, а тому правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що земля, віднесена рішенням Розумівської сільської ради № 10 від 09.10.2009 року до земель житлової та громадської забудови, мала лісогосподарське призначення (лісового фонду), фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі.

Ураховуючи зазначене, "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора Запорізького району до суду із даним позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів з державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. "Суспільний", "публічний" інтерес також полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Зазначаючи в запереченнях про необхідність застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу, відповідач не вказує на порушення принципу "пропорційності" й на те, що вона несе "індивідуальний і надмірний тягар" у зв'язку з витребуванням земельної ділянки на користь держави.

Також, у рішенні ЄСПЛ від 27 листопада 2007 року у справі "Hamer проти Бельгії" (заява № 21861/03) суд установив відсутність порушення статті 1 Першого протоколу у зв'язку із зобов'язанням заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, щодо якої застосовувалась заборона на будівництво. Суд установив, що втручання в право заявниці на мирне володіння своїм майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом та переслідувало мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, шляхом приведення відповідного майна у відповідність з планом землекористування. Що стосується пропорційності втручання, то суд зазначив, що навколишнє середовище мало значення, і що економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Відтак обмеження права власності були допустимими за умови, звичайно, що між індивідуальними та колективними інтересами був встановлений розумний баланс. Оскаржувана міра переслідувала законну мету захисту лісової зони, у якій не можна було нічого будувати. Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та здійснена робота свідчили, що органи влади знали або повинні були знати про існування будинку протягом тривалого часу, а після того, як порушення було встановлено, вони дали сплинути ще п'ятьом рокам, перш ніж пред'явити звинувачення, тим самим допомагаючи закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на сторожі якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного положення про узаконення будівлі, побудованої в такий лісовій зоні. Окрім як поновлення місця забудівлі в його початковому стані, жодна інша міра не вбачалася належною з огляду на незаперечне втручання в цілісність лісової зони, на якій не дозволялась жодна забудівля. З урахуванням цих підстав втручання не було непропорційним.

Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку давності колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України (у редакції, що буда чинною на момент розгляду справи у судах попередніх інстанцій).

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, Запорізька обласна державна адміністрація довідалась про оскаржуване рішення 04.07.2014 року (т.4, а.с.20-21). У матеріалах справи відсутні докази того, що Запорізька обласна державна адміністрація чи ДП "Запорізьке лісомисливське господарство" довідались або могли довідатись про оскаржуваного рішення Розумівської сільської ради до проведення прокурорської перевірки у травні 2014 року.

Відповідно до положень статті 19 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) перевірка відповідності актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам є предметом прокурорського нагляду. Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагаються прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

Положення зазначеного Закону не зобов'язували прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесені будь-якого рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, а лише за наявності для цього відповідних підстав.

Ураховуючи наведене, заперечення відповідача щодо можливості прокурора довідатись про порушене право державної власності на спірну земельну ділянку в момент винесення оскаржуваного рішення сільською радою, чи при проведенні перевірки прокуратурою за власною ініціативою до 2014 року, грунтуються виключно на припущеннях, що суперечить положенням частини четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування рішення Розумівської сільської ради № 10 від 09.10.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4.», визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого ОСОБА_4 28.12.2009 року, витребування у ОСОБА_4 на користь Запорізької обласної державної адміністрації земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,1881 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язання ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,1881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом демонтажу дерев'яної альтанки, басейну та металевого паркану.

Позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 28.12.2009 року під № 21 та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на зазначену земельну ділянку задоволенню не підлягають, оскільки не узгоджуються з положеннями Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Запорізької обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області про захист права власності не оскаржувалось та не переглядалось в апеляційному порядку.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції не врахував, що обставини на підтвердження позову у вказаній частині доведені належним чином, а заперечення відповідача не ґрунтуються на законі. Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно з вимогами п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України встановлена наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та прийняття нової постанови про задоволення позову у вищевказаній частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 травня 2015 року в частині позову прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації у цій справі скасувати та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

Позов прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, третя особа: Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Розумівської сільської ради № 10 від 09.10.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4.».

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4 28.12.2009 року.

Витребувати у ОСОБА_4 на користь Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,1881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,1881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом демонтажу дерев'яної альтанки, басейну та металевого паркану.

В іншій частині позову прокурора Запорізького району Запорізької області відмовити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Запорізької обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області про захист права власності не оскаржувалось та не переглядалось в апеляційному порядку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: