справа № 761/9072/19 головуючий у суді І інстанції Осаулов А.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
за участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Київська місцева прокуратура № 10, Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві, Подільський районний суд м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом Державної казначейської служби України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Київська місцева прокуратура № 10, Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві, Подільський районний суд м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Свої вимоги мотивував тим, що 31 травня 2016 року старший слідчий СВ Шевченківського управління поліції Національної поліції в м. Києві капітан поліції Габінет М.В., розглянувши матеріали досудового розслідування, відомості про яке, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000414, від 08 травня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України повідомив про підозру ОСОБА_1

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, суд звільнив ОСОБА_1 від призначеного за ч. 4 ст. 358 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Згідно ч. 2 ст. 124 КПК України стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати за залучення експерта у розмірі 3 686 грн. 40 коп.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2018 року вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Незаконними діями працівників СВ Шевченківського УП ГУНП в м. Києві, Київської місцевої прокуратури № 10 та судді Подільського районного суду міста Києва йому завдано моральних страждань. У ОСОБА_1 порушились нормальні життєві зв`язки, він втратив роботу та до моменту закриття справи не міг знайти нову, ускладнились сімейні та сусідські стосунки. Негативні емоції вплинули на його стан здоров`я.

Зазначає, що завдана незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду першої інстанції моральна шкода проявилась в тому, що він чесно та сумлінно працював на посаді директора ДП «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» у період з 03.04.2013 року до 29.09.2015 року, виконував свої посадові обов`язки, мав численні відзнаки. Проте, незаконні дії правоохоронних органів спричинили моральні страждання, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, вимагали від позивача додаткових зусиль для організації його життя, оскільки протягом тривалого часу він мав статус підозрюваного, потім обвинуваченого, а згодом засудженого по даному кримінальному провадженню, йому доводилось доводити свою невинуватість, втрачати свій особистий час на відвідування судів, адвокатів, поліції, прокуратури, що унеможливило працевлаштування. Звинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення отримало певний розголос. Вказані обставини не могли не відобразитися на стані здоров`я позивача та відносинах з оточуючими людьми (дружиною, дітьми, родичами, друзями та знайомими), його моральному, психологічному та соціальному стані.

На думку позивача, розмір заподіяної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, складає 170 000,00 грн., тому він просив її стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь, як моральну шкоду завдану незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду, у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд вирішив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди в розмірі - 90 415 грн. 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення коштів моральної шкоди було відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому зазначає, що не погоджується з сумою морального відшкодування, вважаючи її такою, що не відповідає засадам справедливості. Висновки суду не відповідають матеріалам справи, оскільки сам факт наявності кримінального провадження та незаконного засудження стали підставою для звільнення позивача з роботи. На думку позивача, судом не враховано тривалий розгляд справи у Верховному Суді.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2016 року старший слідчий СВ Шевченківського управління поліції Національної поліції в м. Києві капітан поліції Габінет М.В., розглянувши матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000414 від 08 травня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (а.с. 13-16).

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_1 від призначеного за ч.4 ст.358 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Згідно ч. 2 ст. 124 КПК України стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати за залучення експерта у розмірі 3 686 грн. 40 коп. (а.с. 23-29).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.03.2018 року вирок Подільського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року щодо ОСОБА_1 , яким останнього визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності - скасовано, а кримінальне провадження щодо нього закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді та вичерпанням можливостей їх отримання. Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, в сумі 3 686 грн. 40 коп. віднесено на рахунок держави (а.с. 31-41).

Постановою Верховного Суду від 31.01.2019 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 43-48).

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що факт перебування позивача під слідством та судом очевидно завдав позивачу моральної шкоди внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення, винесення вироку, позбавлення можливостей в повній мірі реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак на думку місцевого суду, безпідставними є посилання позивача на те, що звільнення його з роботи та не поновлення до цього часу, не зважаючи на наявність судового рішення, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із здійсненням досудового розслідування та судовим розглядом. За таких обставин, суд першої інстанції вважав позов доведеним та обґрунтованим лише частково і застосувавши принципи розумності, виваженості та справедливості стягнув моральну шкоду частково.

При перевірці висновків суду першої інстанції у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень статті 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Частинами 1, 5 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Підстави, порядок і розмір відшкодування такої шкоди визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню в тому числі шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (п.1 ч.1 ст.1 Закону).

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону).

Пунктом 2 ч.1 ст.2 Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч.1 ст.4 Закону).

Частинами 5, 6 ст.4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, щоздійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Очевидно, що факт перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 31 травня 2016 року по 20 березня 2018 року, завдав позивачу моральної шкоди, внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення та винесення вироку.

В частині висновків суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди на користь позивача, апеляційний суд бере до уваги наступні норми закону.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Місцевий суд, встановивши, що позивач перебував під слідством та судом 21 місяць та 20 днів, а мінімальний розмір заробітної плати, згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» з 01 січня 2019 року становить 4 173,00 грн., на думку колегії суддів, вірно вважав, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 90 415,00 грн. (4 173,00 грн. * 21 місяць + (20 днів: 30 днів) * 4 173,00 грн.).

Отже, переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов висновку, що частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом із 31 травня 2016 року по 20 березня 2018 року, тобто 21 календарний місяць та 20 днів, правильно застосував положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, що діяла на момент розгляду справи у суді.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо неврахування при визначенні розміру моральної шкоди, часу тривалого розгляду справи у Верховному суді, оскільки на той час позивача вже було виправдано ухвалою апеляційного суду Київської області, а кримінальне провадження щодо нього закрито.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Є.М. Суханова

С.В. Лівінський