УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

15 січня 2019 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до Личаківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу з вимогою стягнення з ДП «ЛДЕЗТО» на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2017р. по 01.02.2018р. в розмірі 22800,96 грн.

Розглянувши надані матеріали, вивчивши матеріали цивільної справи № 463/5417/17 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ДП «ЛДЕЗТО» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, приходжу до висновку, що слід відмовити у видачі судового наказу виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положенням ч. 1 ст. ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 463/5417/17, за заявою ОСОБА_1 Личаківським районним судом м. Львова 02.11.2017р. видано судовий наказ про стягнення з ДП «ЛДЕЗТО» на користь ОСОБА_1 92008,05 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. У звязку з фактичним виконанням судового наказу, постановою державного виконавця від 22.01.2018р. (а.с.22 цивільної справи № 463/5417/17) виконавче провадження закінчено.

Про те, що виплата зазначених коштів здійснена у лютому 2018р. зазначає заявник в самій заяві про видачу судового наказу.

Натомість, така заява подана до суду засобами поштового звязку лише 11.09.2018р., тобто з пропуском встановленого законом трьохмісячного строку з моменту, коли боржник фактично розрахувався з стягувачем (заявником).

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для предявлення позову в суд за такою вимогою.

У звязку з наведеним слід відмовити у видачі судового наказу.

При цьому, посилання заявника на положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України є невірним, оскільки за змістом цієї норми не обмежується будь-яким строком вимога працівника щодо порушення законодавства про оплату праці.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013р., положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному звязку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Керуючись ст. ст. 161, 165 ЦПК України, -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу з вимогою про стягнення з Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 354, 355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя Леньо С. І.