Номер провадження: 22-ц/813/2208/19
Номер справи місцевого суду: 520/4608/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

апелянт - Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області,

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Одеська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2017 року у складі судді Калініченко Л.В.,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в якому просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном в два місяці з часу набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Кам'янобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції.

Після її смерті залишилась земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується державний актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 09.08.2007 року.

Позивачка вказує, що відповідно до заповіту від 04.03.2003 року, ОСОБА_3 все своє майно, що буде належати їй на момент її смерті, заповідала їй - ОСОБА_2

Позивачка зазначає, що 27.01.2011 року нею було складено заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, та рекомендованим поштовим відправленням направлена до Першої Луганської держаної нотаріальної контори.

Також позивачка вказує, що після того, як вона отримала повідомлення про отримання Першою Луганською державною нотаріальною конторою повідомлення її заяви про прийняття спадщини, вона зателефонувала до нотаріальної контори де в розмові їй повідомили, що її заяву дійсно отримали та була заведена спадкова справа, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, у зв'язку з чим, позивач вважала себе такою, що прийняла спадщину та в силу спочатку особистих причин, а потім в силу причин, що відбувалися в державі, не зверталася за отриманням свідоцтва про право на спадщину.

14.03.2017 року, як зазначає позивачка, вона звернулася до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 16.03.2017 року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було надано лист-відповідь за №92/02-14, в якому приватний нотаріус повідомила її про пропуск строку для прийняття спадщини до майна померлої ОСОБА_3, та запропонувала звернутись до суду для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позивачка вважає, що вона у встановлений строк подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до Першої Луганської державної нотаріальної контори, що підтверджується поштовим відправленням та розпискою нотаріальної контори про отримання такої заяви, однак з незрозумілої для неї причини на сьогоднішній день у спадковому реєстрі відсутні будь-які записи про відкриття спадкової справи.

З урахуванням викладеного, позивач звернулася до суду з заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, встановивши його тривалістю два календарних місяці з моменту набрання цим рішенням законної сили.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, відповідно до ст. 1270 ЦК України, тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, звернулася до Першої Луганської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, однак відповідна спадкова справа заведена не була, у зв'язку з чим, суд вважав можливим визначити їй додатковий строк для подання такої заяви.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, яка участі у справі не приймала.

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на відсутність поважних причин пропуску строку прийняття спадщини, відсутність в матеріалах справи нотаріально завіреної заяви про прийняття спадщини та порушення правил підсудності.

В обґрунтування свого порушеного права оскаржуваним судовим рішенням зазначає, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2016 року спадщина ОСОБА_3 визнана відумерлою та передана територіальній громаді смт. Таїрове Овідіопольського району Одеської області в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, яким заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить судове рішення залишити без змін.

Як на підставу відмови у задоволенні апеляційної скарги посилається на наявність на розгляді в апеляційному суді її апеляційної скарги на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2016 року, також вважає, що направлення заяви про вступ у спадщину до нотаріальної контори засобом поштового зв'язку є достатніми діями збоку спадкоємця для вступу у спадщину в розумінні п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Мін'юста України №20/5 від 03.03.2004 року (чинної на час вчинення нотаріальної дії).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Кам'янобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції.

Після її смерті залишилась земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 09.08.2007 року; земельна ділянка АДРЕСА_2, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_4, яка належить померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5 від 13.09.2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №ТІ - 4322 - 18; земельна ділянка №6 площею 1,62 га, розташована на полі №10 Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_6, яка належить померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_7 від 13.09.2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №ТІ - 4323 - 18.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2016 року визнана відумерлою спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3, померлої 29.07.2010 року, у вигляді земельної ділянки АДРЕСА_2, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_4, та земельної ділянки АДРЕСА_3, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_6, та передана територіальній громаді смт. Таїрове Овідіопольського району Одеської області в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Передано земельну ділянку АДРЕСА_2 цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_4, у комунальну власність територіальній громаді смт. Таїрове Овідіопольського району Одеської області в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (Код 05582159).

Передано земельну ділянку АДРЕСА_3, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_6, у комунальну власність територіальній громаді смт. Таїрове Овідіопольського району Одеської області в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (Код 05582159).

Відповідно до заповіту від 04.03.2003 року, ОСОБА_3 все своє майно, що буде належати їй на момент її смерті, заповідала ОСОБА_2

Таким чином, оскаржуване судове рішення безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов'язків Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 14.03.2017 року ОСОБА_2 звернулася до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 16.03.2017 року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було надано лист-відповідь за №92/02-14, в якому приватний нотаріус повідомила її про пропуск строку для прийняття спадщини до майна померлої ОСОБА_3, та запропонувала звернутись до суду для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Оскаржуваним судовим рішенням визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, встановивши його тривалістю два календарних місяці з моменту набрання цим рішенням законної сили.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

За змістом статті 1272 ЦК України, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Проте, ОСОБА_2 не наведено жодних доказів наявності поважних причин, які б були пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача для прийняття спадщини.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 червня 2018 по справі №61-200св18 та в постанові від 23 серпня 2017 року по справі №6-1320цс17.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що з моменту направлення позивачем заяви про прийняття спадщини до Першої Луганської держаної нотаріальної контори (27.01.2011 року) і до звернення 14.03.2017 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (14.03.2017 року) пройшло 6 років і 2 місяці, проте за цей час позивачем не вчинено жодної дії, направленої на прийняття зазначеної вище спадщини.

Крім того, апеляційний суд критично відноситься до наданого позивачем в якості доказу надіслання до Першої Луганської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Проте, надане позивачем рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не відповідає критеріям належності, достовірності та достатності, так як позивачем не наданий опис поштового вкладення, який би свідчив про те, що до Першої Луганської державної нотаріальної контори направлено саме заяву про прийняття спадщини, а не іншій документ, тобто порушений критерій належності та достатності; позивачем не надана заява про прийняття спадщини, яка нібито була направлена до Першої Луганської державної нотаріальної контори, тобто порушений критерій достовірності.

Крім того, з відповіді Першої Сєверодонецької державної нотаріальної контори на запит суду вбачається, що інформація про заведення справи після померлої ОСОБА_3 у спадковому реєстрі відсутня (а.с.52).

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, позивачем до суду апеляційної інстанції не надано та матеріали справи не містять.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Крім того, на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України на користь Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області з ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати за сплату судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 2643,00 грн., які підтверджені належними доказами (а.с.70).

Керуючись ст. ст. 141, 268, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_4, ІПН НОМЕР_1 на користь Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області витрати за сплату судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 2643,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець