ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м. Черкаси

справа № 711/10395/18 провадження № 22-ц/821/603/19 категорія 304010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Грушевий Юрій Віталійович;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представник відповідача: адвокат Хмельницька Людмила Миколаївна;

треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк Алла Олександрівна

розглянув у судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Грушевого Юрія Віталійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк Алла Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в 2005 році, продавши свою двохкімнатну квартиру, що по АДРЕСА_1 , вона за отримані кошти придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Близьких родичів вона не має, її племінник проживає в м. Ставропіль, відповідач є її давньою знайомою. У 2010 році вона пройшла курс лікування у 2-му хірургічному відділенні Черкаської міської лікарні швидкої допомоги, після чого її стан здоров`я почав погіршуватись.

У березні 2011 року ОСОБА_2 запропонувала здійснити догляд за нею, за що, у знак подяки, позивач погодилась залишити їй у власність свою однокімнатну квартиру.

Певний час відповідач навідувалась до позивача, оскільки вона проживає окремо зі своєю сім`єю, однак згодом її не стало. При цьому, позивач продовжує проживати у своїй квартирі, оплачує комунальні послуги, утримує житло за власні кошти, оформила субсидію. З часом, в силу погіршення свого здоров`я, догляд за собою не могла здійснювати в належному обсязі. Її сусіди почали скаржитися на позивача, на санітарний стан її квартири. При цьому, позивач вказує, що навіть не в стані приготувати собі їжу, сусіди час від часу її годують.

В серпні місяці 2018 року до неї навідався племінник ОСОБА_4 , який, побачивши, в яких жахливих умовах знаходиться вона та її квартира.

Він одразу звернувся за юридичною допомогою та встановив, що 28.04.2011 року між позивачем та відповідачем укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Позивач вважає, що в 2011 році вона уклала договір довічного утримання із ОСОБА_2 , яка мала за нею доглядати.

Невдовзі, після укладення договору, ОСОБА_2 покинула ОСОБА_1 і не навідувалась, тому позивач думала, що договір між ними розірвано.

На даний час ОСОБА_1 продовжує проживати у вказаній квартирі, оскільки іншого житла не має, а відповідач про неї не турбується.

Також позивач вказує, що грошові кошти за продаж квартири, незважаючи на те, що про це вказано у договорі, вона не отримувала. Крім того, сторонами договору купівлі-продажу не було вжито заходів щодо реального виконання умов договору, оскільки позивач й досі продовжує проживати у цій квартирі, а відповідач там ніколи не з`являлась.

Таким чином, ОСОБА_1 вказує, що помилилась щодо природи правочину, який вчинила та наслідків, що настали внаслідок таких дій. Відповідач, зловживаючи її хворобливим станом, скориставшись ситуацією, отримала безкоштовно у свою власність єдине житло позивача. Крім того, позивач є одинокою особою, похилого віку, з 2010 року постійно лікується, має поганий зір, глуха, не зовсім адекватно сприймає реальність, повністю покладається на сторонніх людей, своїх дітей не має, реалізовувати свою квартиру не збирається.

Отже, посилаючись на ст.ст. 229-233 ЦК України, позивач просить суд, - визнати недійсним договір купівлі-продажу за реєстровим №2259 від 28.04.2011 року, який укладено між сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Сопільняк А.О.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ), треті особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Сопільник Алла Олександрівна (м. Черкаси, вул. Університетська, 33, оф. 2), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем та його представником на підтвердження позовних вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених ст.229 ЦК, не доведено на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Грушевий Ю.В. просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2019 року, посилаючись на неправильне застосування судом 1 інстанції норм матеріального права, а саме неправильне тлумачення закону та не застосування закону, який підлягає застосуванню, та визнати недійсним договір купівлі-продажу за реєстровим №2259 від 28.04.2011, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільник А.О.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що у березні 2011 року ОСОБА_2 здійснювала догляд за позивачкою, за що у знак подяки вона погодилась залишити їй у власність свою однокімнатну квартиру, про що уклала відповідний договір. Певний час відповідач навідувалась до позивача, однак згодом її не стало взагалі. Позивач продовжувала проживати у своїй квартирі, оплачувати комунальні послуги, утримувати її за власну пенсію, оформила на себе субсидію. У серпні 2018 року її племінник ОСОБА_4 встановив, що 28.04.2011 року позивач уклала з відповідачем не договір довічного утримання, як вважала позивач, а договір купівлі-продажу. Позивач була схильна так думати, оскільки вона продовжувала проживати у своїй квартирі і фактично не бажала реалізовувати своє нерухоме майно, оскільки іншого житла не мала, а лише намагалася отримати допомогу від відповідача у вигляді турботи за нею.

Таким чином, зазначає, що суд першої інстанції не врахував вік позивача, наявність єдиного житла, відсутність фактичної передачі житла покупцю, та при ухваленні рішення неправильно застосував норми матеріального права, а саме неправильне тлумачення закону та не застосування закону, який підлягає застосуванню.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У листопаді 2019 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що вважає рішення 1 інстанції законним, обґрунтованим та таким, що винесено без порушень матеріального та процесуального права, судом ґрунтовно досліджено зібрані у справі докази та надано їм належну оцінку, та просить залишити апеляційну скаргу представника позивача адвоката Грушевого Ю.В. без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2019 року без змін.

Зазначає, що з апеляційною скаргою адвоката Грушевого Ю.В. не погоджується, вважає її необґрунтованою та доводи, на які посилається сторона скаржника в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу.

Стверджує, що в момент укладення договору між нею та позивачем, остання особисто була присутня, поставила свій підпис, отримала кошти за продажу квартири, нотаріус довів до її відома, що саме вона підписує і який матиме наслідок даний документ. Тобто, станом на день укладення договору, позивач розуміла свої дії та могла ними керувати в повному обсязі, не була визнана недієздатною або обмежено дієздатною. За умовами договору купівлі-продажу, який позивач підписала, зазначено, що договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини. Відповідно на час укладення договору ніякої тяжкої обставини у позивачки не було.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

28 квітня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продаж квартири АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. 28.04.2011 року та зареєстрований в реєстрі за № 2259 (а.с. 70).

Згідно з п. 3 Договору, продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 47967 грн., які продавець, ОСОБА_1 , отримав повністю до підписання цього договору.

Відповідно до п. 6 Договору, сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Даний правочин зареєстрований в Державному реєстрі правочинів від 28.04.2011 року за номером 4429222 (а.с. 71 на звороті).

Суд першої інстанції встановив, що підписи у Договорі купівлі-продажу здійсненні сторонами по справі, та ними не оспорюються.

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 16.05.2011 року право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 71).

Встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , утримує житло, сплачує комунальні послуги. Дані обставини відповідачем визнаються.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Грушевого Юрія Віталійовича підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, посилалася на ту обставину, що договір купівлі-продажу уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що підписує договір довічного утримання та мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу та догляд. Крім того, вказала, що договір укладений на вкрай невигідних умовах, так як вона залишилася без житла, а тому вважає вказаний договір недійсним.

При вирішенні спору в суді апеляційної інстанції, суд враховує, що згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

У частині першій статті 229 ЦК України розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору відчуження.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Аналогічні висновки викладенні у постанові Верховного суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 173/1468/16-ц та у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2019 року у справі № 265/7791/15-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12), є одинокою, безпомічною людиною, похилого віку, потребує сторонньої допомоги, спірна квартира є її єдиним житлом, у якій позивач залишилася проживати і оплачувала комунальні послуги після укладення договору купівлі-продажу.

Отже, фактичної передачі спірного нерухомого майна, а саме однокімнатної квартири, за оспорюваним договором між сторонами не відбулося.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про тимчасове проживання позивачки в даній квартирі на період придбання іншого житла.

Як вбачається із договору купівлі - продажу квартири від 28.04.2011 року сторони погодили ціну нерухомості в розмірі 47967,00 грн. (п. 3 договору), а відповідно до заяви від 11.05.2011 року про повний розрахунок за продану спірну квартиру відповідач передав позивачу 20000 доларів США.

Суд звертає увагу на те, що спірний договір та заява про повний розрахунок датовані різними датами, а саме Договір купівлі-продажу укладений раніше, чим відбулася передача коштів за дану квартиру, що суперечить пункту 3 Договору купівлі-продажу, де зазначено, що кошти продавець отримав повністю до підписання цього договору.

З огляду на викладене є обґрунтованим доводи позивача про те, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Доводи відповідача про те, що при посвідченні оспорюваного правочину нотаріус здійснила перевірку дієздатності сторін, позивач усвідомлювала значення своїх дій, стан її здоров`я не викликав сумнівів, оскільки є довідки відповідних медичних установ, вона послідовно викладала свої думки і конкретно відповідала на поставлені питання, є недостатнім доказом, так як наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту договору та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору відчуження.

Оскільки про порушене право позивач дізналася в 2018 році і дана обставина була підтверджена в суді першої інстанції, тому підстав для застосування положень закону про сплив строку позовної давності, на якому наполягав відповідач, немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При вирішенні спору, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, а також встановлені під час розгляду справи обставини, що передували укладенню спірного договору купівлі-продажу, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 229 ЦК України.

Тому, з урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтування вимог апеляційної скарги є вмотивованим та доведеним і таким, що дає підстави для скасування судового рішення з постановленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім того, у відповідності ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв`язку з тим, що за результатами розгляду апеляційною інстанцією скасовано ухвалене в справі судове рішення та прийнято нову постанову про задоволення позову, то понесені позивачем судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Грушевого Юрія Віталійовича - задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк Алла Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,- скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 28 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк Аллою Олександрівною, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 28.04.2011р. за № 4429222.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704 грн. 80 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1057 грн. 21 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді