КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2511/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року (суддя Шевченко В.М.) за скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича, заінтересована особа: ОСОБА_3,

встановила:

у жовтні 2018р. ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду із скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. щодо повернення виконавчого листа стягувачу та скасування постанови головного державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 35028982.

Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник зазначав, що 10 жовтня 2012р. Дніпровським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2-1883/2011 про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку кредитної заборгованості у сумі 192 111 677грн 28 коп., який перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Скаржник посилався на те, що 29 вересня 2018 року отримав від відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України супровідний лист та оригінал виконавчого листа № 2-1883/2011, в якому зазначено, що 12 вересня 2018 року головним державним виконавцем Нещадимом І.С. винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу.

Скаржник стверджував, що дії головного державного виконавця є неправомірними, так як борг у повному обсязі не погашено, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно боржник має декілька земельних ділянок, які не реалізовані у погашення заборгованості, боржник систематично відпочиває на кордоном, має стабільний дохід, однак державним виконавцем не приймалися заходи щодо обмеження виїзду боржника за кордон та не вживалися дієві заходи для погашення боржником заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року скаргу задоволено. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства

юстиції України Нещадима І.С. щодо повернення стягувачу виконавчого листа № 2-1883/2011 від 10 жовтня 2012 року. Зобов'язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. усунути порушення шляхом скасування постанови від 12 вересня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №35028982.

У поданій апеляційній скарзі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні скарги.

Скаржник посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, не врахування того, що банком не надано належних доказів, що боржник має у власності нерухоме майно, на яке не звернуто стягнення, так як надані банком відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не підтверджують, що вказане майно належить саме боржнику ОСОБА_3, так як в довідці не зазначено дату народження та РНОКПП вказаної особи.

Також скаржник посилається на порушення судом норм процесуального права, так як головний державний виконавець не був належним чином повідомлений про судове засідання, а судом не було досліджено копію виконавчого провадження, яке було направлено суду 26 жовтня 2018 року.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Родовід банк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на обставини, викладені у скарзі.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.125, 135), двічі свого представника у судове засідання не направив, ОСОБА_3 також був належним чином повідомленим про судовий розгляд через члена своєї сім'ї (с.с.127, 134), однак у судове засідання не з'явився, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ПАТ «Родовід Банк», які просили залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 10 жовтня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у справі № 2-1883/2011 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» заборгованості за кредитним договором у розмірі 24 044 315 дол. США 61 цент, що станом на 05.12.2011р. за курсом НБУ становить 192 111 677грн 28 коп., на підставі якого 02 листопада 2012 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. від 12 вересня 2018 року виконавчий документ повернутий стягувачу.

Як зазначено у постанові, згідно інформації, наданої Державною фіскальною службою України та Пенсійним Фондом України за боржником відсутні зареєстровані відкриті рахунки в банківських установах, інформація щодо місця отримання доходів відсутня; в ході виконання з боржника стягнуті грошові кошти в сумі 953 717,26грн; у відповідності з вимогами ст. 49 Закону України «Про іпотеку» стягувачем придбано дві земельні ділянки по 0,25 га кожна в Макарівському районі Київської області по ціні 141 907,50 грн. кожна; іншого майна за боржником не зареєстровано, за місцем реєстрації боржник не проживає; ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року боржника обмежено у праві

виїзду за межі України, тому на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист підлягає поверненню стягувачу.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець не здійснив всіх дій, необхідних для примусового виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З наданої суду першої інстанції ПАТ «Родовід Банк» інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, вбачається, що за ОСОБА_3 зареєстрована на праві власності земельна ділянка, площею 0,25га на території селищної ради Колонщинська, Макарівського району, Київської області, за кадастровим номером № НОМЕР_2.

Державним виконавцем не надано доказів вчинення дій по зверненню стягнення на вказане нерухоме майно боржника або неможливості вчинення таких дій.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що державним виконавцем не здійснено всіх дій, необхідних для примусового виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що надані банком відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не підтверджують, що вказане майно належить саме боржнику ОСОБА_3, так як в довідці не зазначено дату народження та РНОКПП вказаної особи, спростовуються матеріалами справи, в яких знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 16 жовтня 2018 року, згідно якої вбачається, що вона надана саме стосовно ОСОБА_3 та зазначений

його реєстраційний номер облікової картки платника податків, який вказаний у виконавчому листі.

Посилання у апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, так як головний державний виконавець не був належним чином повідомленим про судове засідання, є безпідставним, так як з матеріалів справи вбачається, що суд двічі повідомляв Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про судові засідання 17 жовтня 2018 року та 24 жовтня 2018 року, і направляв ухвалу від 9 жовтня 2018 року про витребування матеріалів виконавчого провадження, вказані повідомлення були отримані у відділі, що підтверджується повідомленням про вручення поштових відправлень (с.с.67, 69), однак державний виконавець двічі у судове засідання не з'явився та документи виконавчого провадження суду не надав.

Крім того, матеріали справи не містять копії виконавчого провадження, а департаментом державної виконавчої служби не надано доказів їх направлення суду, як про це стверджується у апеляційній скарзі.

З метою дослідження матеріалів виконавчого провадження та перевірки доводів апеляційної скарги, апеляційний суд просив Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України забезпечити явку у судове засідання на 19 лютого 2019 року державного виконавця та надання копії виконавчого провадження № 35028982, однак департамент вказану пропозицію апеляційного суду проігнорував та не скористався можливістю довести свої посилання та твердження про повне і належне виконання державним виконавцем всіх дій по виконанню рішення суду, а відтак, колегія суддів вважає, що зазначені у скарзі ПАТ «Родовід Банк» обставини не спростовані державною виконавчою службою.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судові повідомлення державним виконавцем були отримані після судових засідань, не може бути підставою для висновку про недотримання судом норм процесуального права при розгляді даної скарги, так як законодавцем визначений термін розгляду скарги протягом 10 днів, а з матеріалів справи вбачається, що Відділ державної виконавчої служби отримував судові повістки завчасно.

Та обставина, що судові повістки були передані державному виконавцю через тиждень після їх надходження до відділу, свідчить про неналежну організацію роботи з діловодства у Департаменті державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, без врахування вимог ЦПК України стосовно строків розгляду скарги на дії державного виконавця, і не може бути підставою для відмови у задоволенні скарги.

Крім того, державний виконавець двічі не з'явився у судові засідання апеляційного суду та не надав копію виконавчого провадження апеляційному суду, що свідчить про його недобросовісну процесуальну поведінку.

Доводи апеляційної скарги, що відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не наділений повноваженнями скасовувати процесуальні документи, не є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Разом з цим, частиною 2 статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Прийняте судом судове рішення не суперечить нормам процессуального права, а його резулятивна частина не ускладнює його виконання.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк