ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року

м.Суми

Справа №2-373/2010

Номер провадження 22-ц/816/81/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собина О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит»,

відповідач - ОСОБА_2, Приватне мале підприємство «Істок», Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест Клуб»,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2010 року в складі судді Кущенка М.Ф., постановлену у м. Конотоп Сумської області,

в с т а н о в и в:

У січні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний кредит») звернулося з позовом до суду, в подальшому уточнивши свої вимоги простило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та Приватного малого підприємства «Істок» на користь позивача заборгованість у розмірі 9270766 грн 74 коп. за Генеральною кредитною угодою №2Ю/2007/02-800/2-1 від 27 грудня 2007 року, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Клуб» на користь позивача заборгованість у розмірі 10598441 грн 38 коп. за Генеральною кредитною угодою №2Ю/2008/02-192/2-1 від 27 березня 2008 року. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

У лютому 2010 року позивач подав суду заяву про забезпечення цього позову шляхом встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування заяви посилався на те, що розмір позовних вимог є значним, ОСОБА_2 вже тривалий час не виконує кредитні зобов'язання, ігнорує вимоги позивача, не виходить на зв'язок, тому є достатні підстави вважати, що відповідач і в подальшому буде уникати виконання кредитних зобов'язань та ухилятися від виконання рішення суду.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2010 року в забезпечення позову обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України на період вирішення цієї справи у суді.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 червня 2010 року, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою суду від 28 грудня 2010 року, позовні вимоги ПАТ «Банк Національний кредит» задоволені. Стягнуто на користь позивача заборгованість за Генеральною кредитною угодою №2Ю/2007/02-800/2-1 від 27 грудня 2007 року та за кредитними договорами про відкриття кредитної лінії №1Ю/2008/02-4/2-1 від 10 січня 2008 року та №19Ю/2008/02-412/2-01 від 24 червня 2008 року станом на 18 січня 2010 року в розмірі 8556182 грн 48 коп. в солідарному порядку з Приватного малого підприємства «Істок» та ОСОБА_2, а в розмірі 714584 грн 26 коп. - з Приватного малого підприємства «Істок».

Стягнуто на користь позивача заборгованість за Генеральною кредитною угодою №2Ю/2008/02-192/2-1 від 27 березня 2008 року та договорами про відкриття кредитної лінії №12Ю/2008/02-193/2-1 від 27 березня 2008 року, №13Ю/2008/02-201/2-1 від 01 квітня 2008 року, №14Ю/2008/02-217/2-1 від 08 квітня 2008 року, №15Ю/2008/02-228/2-1 від 16 квітня 2008 року, №16Ю/2008/02-382/2-1 від 02 червня 2008 року станом на 18 січня 2010 року в розмірі 9525318 грн 58 коп. в солідарному порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Клуб» та ОСОБА_2, а в розмірі 1 073 122 грн 80 коп. - з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Клуб».

15 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, просив скасувати ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2010 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що він не ухиляється від виконання своїх зобов'язань за рішенням суду, на даний час є пенсіонером, тому не має фінансової можливості сплатити заборгованість в повному обсязі. Звертає увагу на те, що діючий на час постановлення оскарженої ухвали Цивільний процесуальний кодекс України не містив правової норми, яка б надавала суду повноваження в порядку передбаченому статтями 151-153 цього Кодексу застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження права у виїзді за межі України.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Банк Національний кредит» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду - без змін, мотивуючи тим, що відповідач рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитними договорами не виконав, підстави для скасування обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між Приватним малим підприємством «Істок» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест Клуб», як позичальниками, та ПАТ «Банк Національний кредит» існували кредитні правовідносини, врегульовані відповідно Генеральною кредитною угодою №2Ю/2007/02-800/2-1 від 27 грудня 2007 року (а.с. 10-16 том 1) та Генеральною кредитною угодою №2Ю/2008/02-192/2-1 від 27 березня 2008 року (а.с. 25-31 том 1).

В забезпечення виконання позичальниками зобов'язань за генеральними угодами між АКБ «Національний кредит» та ОСОБА_2 були укладені договори поруки №02-802/1-4 від 27 грудня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати за погашення заборгованості Приватним малим підприємством «Істок» за Генеральною угодою від 27 грудня 2007 року на засадах солідарного боржника (а.с. 110-111 том 1) та №02-194/1-4 від 27 березня 2008 року відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати за погашення заборгованості ТОВ «Еверест Клуб» за Генеральною угодою від 27 березня 2008 року на засадах солідарного боржника (а.с. 113-114 том 1).

Приватне мале підприємство «Істок» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест Клуб», як позичальники, ОСОБА_2, як поручитель, свої зобов'язання за договорами належним чином не виконували, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, про стягнення якої ПАТ «Банк Національний кредит» заявив позов у даній справі.

Позивачем також були подані заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 та шляхом тимчасового обмеження його у праві на виїзд за межі України.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2010 року, в частині, залишеній в силі після перегляду судом апеляційної інстанції, накладено арешт на житловий будинок у АДРЕСА_1, по АДРЕСА_2, по АДРЕСА_3, вбудоване приміщення магазину в АДРЕСА_4, нежиле приміщення (ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_1») в АДРЕСА_5, нежиле приміщення магазин «ІНФОРМАЦІЯ_2» в АДРЕСА_6, земельні ділянки за кадастровими номерами: НОМЕР_1 і НОМЕР_2 в АДРЕСА_3, що належить на праві власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с. 206, 351 том 1). Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2010 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_7, яка належить ОСОБА_2 на праві власності (а.с. 224 том 1).

Крім того, ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2010 року за заявою ПАТ «Банк Національний кредит» про вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 був обмежений у праві виїзду за межі України на період вирішення справи у суді (а.с. 220 том 1).

Постановляючи оскаржену ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження відповідача у виїзді за межі України є тією мірою, яка зможе забезпечити розгляд справи в установлені законом строки та виконання судового рішення, проте апеляційний суд не погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали), суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

За замістом ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити

чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про звільнення майна з-під арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

З зазначеного вбачається, що серед видів забезпечення позову, визначених ст. 152 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскарженого судового рішення), не передбачено такого виду забезпечення позову, як тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Крім того, суд першої інстанції не навів достатні мотиви ухвалення оспорюваного судового рішення, зокрема, посилаючись на статті 151, 152 ЦПК України, якими врегульовані підстави для застосування заходів забезпечення позову та їх види, зробив висновок про застосування обмеження права відповідача на виїзд за межі України, як заходу забезпечення розгляду справи у встановлені законом строки, що не було передбачено чинним на час постановлення ухвали процесуальним законом.

За таких обставин, враховуючи, що в цивільному процесуальному кодексі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК України, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм ЦПК України та про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції щодо забезпечення позову підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ПАТ «Банк Національний кредит» про забезпечення позову шляхом встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 374, п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2010 року в даній справі скасувати.

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 січня 2019 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина