Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 285/4671/15-ц

провадження № 61-33106св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Приватне підприємство «АНСІ»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року, у складі головуючого-судді Зайченко С. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року, у складі суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Макарова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Приватне підприємство «АНСІ»(далі - ПП «АНСІ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що ПП «АНСІ» є власником багатоквартирного будинку з мансардою, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачам, зокрема, мешканцям вищезазначеного будинку.

Власником квартири №1 у вказаному будинку є ОСОБА_4 Власником квартир №4 та №10 у зазначеному будинку є ОСОБА_5

ПП «АНСІ» нараховувало щомісячно з 01 квітня 2012 року до 01 грудня 2015 року відповідачам плату за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак останні кошти за вказані послуги не сплачували, внаслідок чого виникла заборгованість.

На підставі вищезазначеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за комунальні послуги в сумі 1460,80 грн та з ОСОБА_5 заборгованість за комунальні послуги у сумі 3731,20 грн, з яких заборгованість за квартирою №4 - 1460,80 грн, за квартирою №10 - 2270,40 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року позов ПП «АНСІ» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за комунальні послуги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПП «АНСІ» заборгованість за комунальні послуги в розмірі 1131,77 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПП «АНСІ» заборгованість за комунальні послуги в розмірі 2929,49 грн (за квартиру №4 -1146,92 грн, за квартиру №10 - 1782,57 грн).

В іншій частині позову - відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачам житлово-комунальні послуги надаються, а споживачі такими послугами користуються відповідачі повинні нести зобов'язання по сплаті таких послуг.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року змінено в частині стягнутого розміру заборгованості за комунальні послуги та суми судового збору.

Стягнуту з ОСОБА_4 на користь ПП «АНСІ» суму заборгованості за комунальні послуги зменшено з 1131,77 грн до 1103,64 грн.

Стягнуту з ОСОБА_5 на користь ПП «АНСІ» суму заборгованості за комунальні послуги зменшено з 2929,49 грн до 2818,94 грн (за квартиру №4 - 1103,64 грн за квартиру №10 - 1715,30 грн).

Стягнуту з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПП «АНСІ» суму судового збору зменшено з 689,00 грн до 551,20 грн з кожного.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно статей 256, 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а тому, враховуючи, що позов з вимогою про стягнення сум заборгованості за період з 01 квітня 2012 року по 01 грудня 2015 року пред'явлено 25 лютого 2016 року, - періодом для стягнення заборгованості слід вважати з 01 березня 2013 року по 01 грудня 2015 року.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги застосування позивачем тарифів, встановлених для ЖЕП комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, до яких позивач не належить та не зареєстрований виконавцем цих послуг.

Крім того, позивачем не надавалися житлово-комунальні послуги.

Також, спірний будинок не введений в експлуатацію, що підтверджується листом Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 10 березня 2016 року № 1004-6/1011.

25 вересня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року вказана справа разом із матеріалами касаційного провадження передана до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПП «АНСІ» є власником багатоквартирного будинку з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 та є суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачам, зокрема, мешканцям вищезазначеного будинку.

ОСОБА_5 є власником квартир № 4 та № 10, ОСОБА_4 - власник квартири № 1 у будинку за вищезазначеною адресою.

ПП «АНСІ» нараховувало щомісяця з 01 квітня 2012 року до 01 грудня 2015 року відповідачам плату за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак останні не сплачували кошти за вказані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.

Згідно статті 162 ЖК України власники (споживачі) повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно частини шостої статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач має право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодувати завдані збитки майну, що перебуває у нього на балансі.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про надання житлово-комунальних послуг, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки підприємством у встановленому законом порядку послуги споживачам надаються, а тому останні повинні нести зобов'язання по їх сплаті.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції врахував загальну позовну давність у три роки, та оскільки позов підприємством пред'явлено 25 лютого 2016 року про стягнення сум заборгованості за період по 01 грудня 2015 року, - періодом для стягнення заборгованості, з урахуванням статей 256, 257 ЦК України, правильно визначив з 01 березня 2013 року по 01 грудня 2015 року. Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність зменшення стягнутих судом першої інстанції сум, а саме: з ОСОБА_4 до 1103,64 грн, з ОСОБА_5 - за дві квартири - до 1103,64 грн, та до 1715,30 грн. Також апеляційний суд зменшив суми судового збору до 551,20 грн з кожного відповідача.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги застосування позивачем тарифів, встановлених для ЖЕП комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, до яких позивач не належить є необґрунтованими, оскільки рішенням Дніпропетровської міської ради від 14 вересня 2011 року № 26/15 виконавцями житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, крім комунальних ЖЕП, визначено також і підприємства різних форм власності, до яких відноситься й позивач, як власник будинку.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надавалися житлово-комунальні послуги спростовуються наданими позивачем доказами, а саме: актами виконаних робіт, довідками про виплачену заробітну плату виконавцям цих робіт. Відповідачами ж не надано суду належних і допустимих доказів їх звернення в установленому законом порядку з письмовими претензіями до позивача з питань ненадання послуг чи надання неякісних житлово-комунальних послуг.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 10 березня 2016 року № 1004-6/1011 спірний будинок не введений в експлуатацію не спростовують висновків суду і не свідчать про те, що комунальні послуги не надавалися.

Доводи касаційної скарги про те, що господарськими судами Дніпропетровської області був розглянутий спір у справі № 904/9968/15 за позовом ПП «АНСІ» до КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів, згідно якого вбачається, що послуги водопостачання мешканцям будинку АДРЕСА_1 надає КП Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради є необґрунтованими, оскільки з цих рішень не вбачається, що послуги водопостачання мешканцям вищезазначеного будинку надаються саме цим підприємством.

Інші доводи, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої інстанції в незміненій частині та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик