Головуючий у І інстанції Голік Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "КОНСОЛЬ ЛТД" на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «КОНСОЛЬ ЛТД», треті особи: Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна", Спільне Українсько-хорватське підприємство "ГІПЕК ", про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києваз позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_4 , посилаючись на те, що 23 вересня 2003 року між нею, ОСОБА_1 , та відповідачем ТОВ Фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» було укладено Договір №2220/322-99(р) про спільну діяльність по пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку, згідно умов якого сторони зобов`язались здійснити ряд спільних дій по досягненню мети: будівництво багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_5 .

Відповідно до умов п. 3.1. Договору № 2220/322-99(р) позивач зобов`язався в якості внеску у спільну діяльність внести грошові кошти в порядку своєї пайової участі у встановленому розмірі, що загалом складало еквівалент 112 560,00 доларів США. Грошові кошти мали вноситись в національній валюті України - гривні, по курсу НБУ на момент оплати, поетапно.

Згідно умов п. 3.2. Договору № 2220/322-99(р) відповідач зобов`язався, в якості свого внеску у спільну діяльність, передати позивачу в натурі - 3 (трьох) кімнатну квартиру будівельний АДРЕСА_7 .

Умовами п. 3.4. Договору № 2220/322-99(р) було передбачено запланований строк здачі будинку в експлуатацію - І квартал 2005 року.

27 січня 2005 року сторони уклали додаткову угоду № 1 від 27 січня 2005 року, а 25 листопада 2011 року уклали додаткову угоду №2, згідно умов яких змінили розмір внеску позивача до еквіваленту у розмірі 101 304,00 долари США та внесли зміни до п. 3.4. Договору, а саме: запланований строк завершення будівництва та здачі об`єкта - І квартал 2006 року. Також було змінено адресу будинку, а саме: АДРЕСА_5, загальною площею згідно паспорта БТІ 107,5 кв.м.

Позивачем зобов`язання щодо внесення грошових коштів були виконані належним чином у повному обсязі, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, чим грубо порушив охоронювані законом права та інтереси позивача.

Будівництво об`єкту здійснює Спільне Українсько-хорватське підприємство «ГІПЕК», а ТОВ Фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» виконує функцію головного інвестора на підставі укладеного з СУХП «ГІПЕК» Договору №0991/241-252 спільної діяльності по будівництву «житлово-суспільного комплекса м АДРЕСА_5 », від 24 жовтня 2001 року.

Право власності позивача на квартиру не може бути належним чином оформлене, через порушення відповідачем умов договору щодо строків будівництва та невведення в експлуатацію об`єкту будівництва.

КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» видало ОСОБА_1 технічний паспорт, виготовлений 20.09.2011 року, на спірну квартиру, згідно якого підтверджено усі характеристики квартири.

Після проведених обмірів, видачі технічного паспорту та оформленої між Сторонами Додаткової угоди № 2 від 25 травня 2012 року до договору № 2220/322-99(р), квартира набула наступних характеристик: 3 (трьох) кімнатна квартира АДРЕСА_5 .

На підтвердження належного виконання позивачем умов щодо перерахування грошових коштів (виконання грошових зобов`язань), ТОВ Фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» надало ОСОБА_1 відповідну Довідку про повне (100%) виконання позивачем оплати пайового внеску по Договору № 2220/322-99(р).

Оскільки позивачем виконано всі обов`язки згідно умов договору № 2220/322-99(р), що підтверджується належними та допустимими доказами, натомість відповідач порушив свої обов`язки по здачі об`єкту будівництва у визначений строк, що перешкоджає оформленню позивачем права власності на проінвестовану нею квартиру, остання і просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2012 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_10 ) право власності на житлове приміщення - 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_11 .

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ТОВ Фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце судового розгляду справи за наявними у справі адресами, не з`явились, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2003 року між ОСОБА_1 та ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» укладено договір №2220/322-99(р) про спільну діяльність по пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку, згідно з умовами якого позивач, як пайовик, зобов`язалася в якості вкладу у спільну діяльність сплатити ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» 112 560 дол. США, а фірма зобов`язалась власними силами та залученими ресурсами здійснити будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 а та передати позивачці у власність в натурі 3-х кімнатну квартиру в буд. № 68 на 5-му поверсі , загальною площею 107,2 м .кв. (том 1, а.с.7-9). В подальшому, нумерація будинку, квартир в будинку та площа даної квартири були змінені: будинку присвоєно адресу АДРЕСА_5 , зазначеній квартирі присвоєно номер 82 на 5-му поверсі загальною площею 107,5 м.кв. Додатковими угодами №1 від 27 січня 2005 року (том 1, а.с.10) та №2 від 25 листопада 2011 року (том 1, а.с.11) до договору №2220/322-99(р) від 23 вересня 2003 року, встановлено, що завершення будівництва будинку та передача позивачці квартири повинні відбутись в І кварталі 2006 року та змінено суму внеску на 101 304,00 дол. США.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 зобов`язання за договором №2220/322-99(р) від 23 вересня 2003 року виконала, сплативши відповідачу грошові кошти в сумі 539 148,21 грн., що на момент сплати становило 101 304,00 дол. США згідно з офіційним курсом Національного Банку України. Зазначена обставина підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру від 28.10.2004 року у сумі 33 600,00 грн., від 07.02.2005 року у сумі 1 026,54 грн., від 10.09.2004 року у сумі 139 480,28 грн., від 09.03.2004 року у сумі 49 911,70 грн., від 12.11.2004 року у сумі 45 000,00 грн., від 09.10.2003 року у сумі 180 034,09 грн., від 23.01.2004 року у сумі 90 095,60 грн. (том 1, а.с.18-19).

З матеріалів справи також вбачається, що в порушення умов договору від 23 вересня 2003 року та додаткових угод до нього, відповідач своїх зобов`язань перед позивачкою в частині строків завершення будівництва не виконав, що підтверджується листом ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» від 30.05.2012 року (том 1, а.с.57).

Відповідно до п. 3.7. договору №2220/322-99(р) від 23 вересня 2003 року за умови виконання пайовиком свого зобов`язання щодо повної сплати пайового внеску, пайовик повністю набуває право на пайову (дольову) участь у будівництві, а фірма втрачає право розпоряджатись вказаним паєм не інакше як в інтересах та зі згоди пайовика.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 оплачено всю суму паю в якості внеску у спільну діяльність, при цьому вона не може реалізувати своє право на майно в зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нього, вимоги останньої підлягають задоволенню на підставі ч. 2 ст. 331, ст. 392 ЦК України.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу, порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статей 526, 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Разом з тим, статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Указаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Крім того, на час укладення сторонами договору про спільну діяльність по пайовій участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися законами України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність».

Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Указаними законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 2-856/12, постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1502цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 10лютого 2016 року у справі № 6-2250цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 30 березня 2016 року у справі № 6-3129цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994 цс15.

Суд першої інстанції, установивши, що предметом договору, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ Фірма «КОНСОЛЬ ЛТД», є майнові права на нерухоме майно, дійшов помилкового висновку про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру АДРЕСА_13 , оскільки у позивача право власності на вищевказане приміщення не виникло. За змістом укладеного між сторонами договору, позивач отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Таким чином, позивачем неправильно обраний спосіб захисту її порушених прав.

У справі, яка переглядається, позивач виконала свої грошові зобов`язання за договором, повністю сплативши вартість, установлену ним, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва, а відповідач не дотримався строків будівництва будинку та здачі його в експлуатацію, чим порушив умови договору, укладеного між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87 й «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02 ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном», або коштами, включаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02. Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом».

В іншій справі «NKM v. Hungary» від 14 травня 2013 року, скарга № 66529/11, ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 367/1623/15-ц (провадження № 61-4466св18).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову та визнання за позивачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва, оскільки ОСОБА_1 не набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, і, відповідно, це право не підлягає захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, позивачем неправильно обраний спосіб захисту її порушених прав, оскільки між сторонами існують договірні зобов`язання щодо майнових прав на нерухоме майно та порядку набуття позивачем права власності на нього, тобто договірні зобов`язання між сторонами є первісними, такими, що не виконуються однією із сторін договору, а тому право позивача підлягає захисту шляхом звернення до суду із позовом про зобов`язання виконати умови договору, а не визнання права власності на нерухоме майно.

Вирішуючи спір, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Відповідно, в разі існування між сторонами договірних відносин, інша сторона має право вимагати захисту своїх прав лише тим способом захисту, який передбачений нормами зобов`язального права. Тобто, порушене право позивача, за встановлених судом обставин, має бути направлене на захист права, порушеного невиконанням зобов`язання за договорами.

На вищенаведені обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, апеляційна скарга відповідача ТОВ Фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2012 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «КОНСОЛЬ ЛТД», треті особи: Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна", Спільне Українсько-хорватське підприємство "ГІПЕК", про визнання права власності - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: