Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 551/69/16-ц

провадження № 61-23354св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Полтавська дирекція Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 20 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Рябченка В. В., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог позовом

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Полтавської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - Полтавська дирекція УДППЗ «Укрпошта») про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди за неякісне надання послуг.

В обґрунтування позову вказував, що 26 червня 2013 року між ним та

ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір № 009-99938-260613, за яким він отримав кредит в сумі 10 000 грн та зобов`язався сплачувати платежі з погашення кредиту кожного місяця до 26 числа відповідно до графіка платежів через відділення УДППЗ «Укрпошта».

05 березня 2015 року він сплатив черговий платіж у сумі 780 грн через Шишацьке відділення УДППЗ «Укрпошта» і був впевнений, що повністю погасив заборгованість за вказаним кредитом. Незважаючи на це, у червні 2015 року отримав від ПАТ «Дельта Банк» повідомлення про те, що має заборгованість за кредитом в сумі 1 081,08 грн.

Листами від 13 червня 2015 року та від 17 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» повідомило позивачу про те, що заборгованість виникла у зв`язку із тим, що УДППЗ «Укрпошта» не перерахувало сплачені ним кошти на рахунок банку.

Від Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» отримав письмову відповідь проте, що всі платежі за кредитами згідно договору з ПАТ «Дельта Банк», в тому числі і його платіж на суму 780 грн, своєчасно були перераховані банківській установі.

За таких обставин просив визнати незаконним нарахування заборгованості за кредитним договором № 009-99938-260613 від 26 червня 2013 року, укладеним між ним та ПАТ «Дельта Банк», припинити дію договору у зв`язку із закінченням строку з 05 березня 2015 року, стягнути з відповідачів солідарно на його користь 5 000 грн в порядку відшкодування моральної шкоди та 300 грн витрат за надання правової допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 20 грудня

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним нарахування ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 009-99938-260613 від 26 червня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк»; зобов`язано ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. зарахувати сплачені ОСОБА_1 кошти в розмірі 780 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 009-99938-260613 від 26 червня 2013 року, а рахунок закрити. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позову до ПАТ «Дельта Банк» та позову до Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» відмовлено.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем своєчасно здійснено платіж за кредитом, який не був зарахований УДППЗ «Укрпошта» на рахунок банку через об`єктивні обставини, які не залежали від волі ОСОБА_1 , натомість банк безпідставно відмовляється зарахувати сплачені останнім кошти та неправомірно нараховує заборгованість, чим порушує права позичальника, які в цій частині потребують судового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та не надано обґрунтування визначення її в заявленому розмірі.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, а рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивач своєчасно виконав зобов`язання за кредитним договором, а несвоєчасне надходження на рахунок банку щомісячного платежу за березень 2015 року виникло внаслідок спірних відносин між

ПАТ «Дельта-Банк», в особі його тимчасової адміністрації, та УДППЗ «Укрпошта» та є обставиною, яка не залежить від волі позичальника, а відтак не свідчить про прострочення виконання ним свого зобов`язання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник

ПАТ «Дельта Банк» - Горбань С. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 551/69/16-ц з Шишацького районного суду Полтавської області.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 551/69/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, оскільки рахунки УДППЗ «Укрпошта», які відкриті в ПАТ «Дельта Банк», 03 березня 2015 року були заблоковані на проведення видаткових операцій і будь-які платіжні доручення УДППЗ «Укрпошта» про перерахування коштів з таких рахунків виконати неможливо.

Сплачені позивачем кошти УДППЗ «Укрпошта» перерахувала лише 18 травня 2015 року, тобто через два із половиною місяці після здійснення платежу. При цьому просив врахувати, що УДППЗ «Укрпошта» має відкриті рахунки не лише в ПАТ «Дельта Банк», а тому мало можливість здійснити грошовий переказ своєчасно, проте у визначений кредитним договором строк грошові кошти на рахунок банка не надійшли, що, на думку заявника, свідчить про неналежне виконання позичальником умов кредитного договору.

Касаційна скарга не містить доводів про незаконність та необґрунтованість оскаржених судових рішень щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим згідно вимог

статті 400 ЦПК України справа у вказаній частині Верховним Судом не переглядається.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 26 червня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір № 009-99938-260613, згідно якого позивач отримав кредит на споживчі цілі в сумі 10 000 грн. Згідно із вказаним договором позивач зобов`язався сплачувати платежі з погашення кредиту кожного місяця до 26 числа відповідно до графіка платежів через відділення УДППЗ «Укрпошта».

05 березня 2015 року позивач сплатив черговий платіж в сумі 780 грн через Шишацьке відділення УДППЗ «Укрпошта» і вважав, що повністю погасив заборгованість за вказаним кредитом, але в червні 2015 року отримав

від ПАТ «Дельта Банк» повідомлення про те, що має заборгованість за кредитом в сумі 1 081,08 грн.

Судами встановлено, що УДППЗ «Укрпошта» до 27 березня 2015 року здійснювало послуги з приймання платежів від населення відділеннями поштового зв`язку на користь ПАТ «Дельта Банк» на підставі та у відповідності до договору № 934-33 від 07 лютого 2013 року, укладеного між УДППЗ «Укрпошта» та ПАТ «Дельта Банк».

02 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а із 03 березня 2015 року в банку була запроваджена тимчасова адміністрація, яка призупинила перерахування платежів шляхом списання коштів з поточного рахунку УДППЗ «Укрпошта» на рахунок відповідних відділень ПАТ « Дельта Банк».

Платіж ОСОБА_1 у сумі 780 грн на користь ПАТ «Дельта Банк», який він здійснив 05 березня 2015 року у відділенні поштового зв`язку селища міського типу Шишаки було направлено до бухгалтерії Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» реєстром від 10 березня 2015 року, серед інших платежів на загальну суму 20 923,15 грн, які в свою чергу було внесено до платіжної системи підприємства 10 березня 2015 року для перерахування коштів Генеральною дирекцією УДППЗ «Укрпошта» у місті Києві.

За даними Генеральної дирекції УДППЗ «Укрпошта» суди встановили, що реєстр на загальну суму 20 923,15 грн від 10 березня 2015 року було подано в ПАТ «Дельта Банк» для виконання відповідно до платіжного доручення № 2845 від 18 травня 2015 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо

(VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

За змістом статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Зокрема у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц

(провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що позовна вимога про зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права.

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України.

У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 05 березня

2015 року здійснив сплату чергового платежу в розмірі 780 грн за кредитним договором, укладеним між ним та ПАТ «Дельта Банк» через Шишацьке відділення УДППЗ «Укрпошта» і вважав, що повністю погасив заборгованість за вказаним кредитом, але в червні 2015 року отримав від ПАТ «Дельта Банк» повідомлення про те, що має заборгованість за кредитом в сумі 1 081,08 грн.

За схожих обставин у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 757/46709/16-ц (провадження № 61-8253св18) зроблено висновок по застосуванню статті 527 ЦК України та вказано, що «кредитору дозволяється не приймати самостійно виконання зобов`язання у разі його переадресування, під яким розуміється уповноваження кредитором іншої особи на прийняття виконання від боржника, якщо така можливість передбачена договором, актом цивільного законодавства або ж випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Уповноважена кредитором особа приймає виконання (тобто вчиняє фактичні дії, зокрема щодо прийняття майна) без заміни кредитора, і всі правові наслідки настають для кредитора. Під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов`язку боржником або іншою особою. Такі повноваження можуть бути визначені, зокрема: у договорі між кредитором уповноваженою особою; у договорі між боржником та кредитором; кредитором у виданій ним довіреності».

Оскільки ОСОБА_1 сплатив черговий платіж 05 березня 2015 року у сумі 780 грн відповідно до кредитного договору № 009-99938-260613

від 26 червня 2013 року, а ПАТ «Дельта Банк» не зарахував зазначений платіж на погашення заборгованості, то порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором № 009-99938-260613 від 26 червня 2013 року в частині сплати

05 березня 2015 року чергового платежу в сумі 780 грн.

Суди встановили, що не перерахування на рахунок ПАТ «Дельта Банк» чергового платежу ОСОБА_1 від 02 березня 2015 року за кредитним договором, укладеним між ним та ПАТ «Дельта Банк», відбулося не з вини позивача.

Тлумачення статей 10, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) свідчить, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню.

За таких обставин касаційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що притягнення ОСОБА_1 до відповідальності у вигляді неустойки суперечить принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і така підстава для нарахування неустойки не передбачена кредитним договором № 009-99938-260613 від 26 червня

2013 року укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта банк».

Разом із тим касаційний суд не в повній мірі погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про захист права ОСОБА_1 у спосіб визнання незаконним нарахування йому заборгованості за кредитним договором № 009-99938-260613 від 26 червня 2013 року та зобов`язання відповідача зарахувати сплачені ним кошти в розмірі 780 грн в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, а рахунок закрити, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦПК України 2004 року визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись із позовом до суду позивач просив визнати незаконним нарахування заборгованості за кредитним договором та припинити дію договору у зв`язку із закінченням строку з 05 березня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про зобов`язання відповідача зарахувати сплачені ним кошти в розмірі 780 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а рахунок закрити, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, не врахували, що позивач фактично не заявляв вимог про зобов`язання банку вчинити певні дії.

У постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц

(провадження № 61-4393сво18) Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду прийнятої у аналогічних правовідносинах сформульовано висновок про те, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

Частиною другою статті 5 ЦПК України визначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм матеріального права, рішення судів попередніх інстанцій підлягають частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області

від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області

від 30 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання незаконним нарахування заборгованості за договором та припинення дії договору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором

№ 009-99938-260613 від 26 червня 2013 року укладеним між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», в частині сплати 05 березня 2015 року чергового платежу в сумі

780 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання незаконним нарахування заборгованості за договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович