Постанова

Іменем України

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа №520/10677/15-ц

провадження № 61-33189св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В.М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк»,

треті особи за зустрічним позовом: - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року в складі судді Луняченка В.О. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року вскладі суддів: Кравця Ю.І., Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 04 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №СМ-SМЕ-503/220/2008, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 183 000,00 доларів США та зобов`язався повернути кредит у строк до 04 серпня 2016 року й сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 6 % річних у порядку та на умовах визначених договором.

В забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 04 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №SR-SME 503/220/2008.

Відповідно до умов указаного договору ОСОБА_2 поручилась перед ЗАТ «ОТП Банк» за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором, зокрема, зобов`язалась здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, заявленому кредитором протягом 3-х банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх кредитних зобов`язань, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке набуло прав кредитора на підставі укладеного 21 грудня 2015 року із ЗАТ «ОТП Банк» договору факторингу, просило суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за Кредитним договором від 04 серпня 2008 року № СМ-SМЕ-503/220/2008, яка станом на 23 лютого 2015 року складалась з: 74 866,74 доларів США - борг за кредитом, 5 279,11 доларів США - борг зі сплати відсотків за користування кредитом у період часу з 04 червня 2014 року по 25 грудня 2014 року, що у цілому складає заборгованість у розмірі 80 145,85 доларів США (в еквіваленті - 2 232 742 грн 68 коп., за курсом валют НБУ станом на 23 лютого 2015 року); 190 920 грн 39 коп. - пеня за прострочення виконання зобов`язань за період часу з 25 грудня 2014 року по 23.лютого 2015 року. Всього просило стягнути 2 423 663 грн 07 коп.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ЗАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 указувала на те що, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пред`явило їй як поручителю вимогу про виконання солідарного з боржником кредитного зобов`язання після спливу шестимісячного строку від дня порушення боржником зобов`язання забезпеченого порукою.

З огляду на викладене ОСОБА_2 просила суд визнати договір поруки від 04 серпня 2008 року № SR-SME 503/220/2008 припиненим на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 04 серпня 2008 року №CM-SME-503/220/2008, а саме: борг за кредитом у розмірі 74866,74 доларів США; борг зі сплати відсотків, нарахованих у період часу з 04 червня 2014 року по 25 грудня 2014 року у розмірі 5 279,11 доларів США, що у цілому складає заборгованість у розмірі 80 145,85 доларів США (в еквіваленті - 2 232 742 грн 68 коп., за курсом валют НБУ станом на 23 лютого 2015 року); пеню за прострочення виконання зобов`язань за період часу з 25 грудня 2014 року по 23 лютого 2015 року у розмірі 190 920 грн 39 коп. Всього стягнуто 2 423 663 грн 07 коп.

У задоволені решти позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненим укладений 04 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» договір поруки №SR-SME503/220/2008.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував узятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед банком, яка станом на 23 лютого 2015 року становить 2 423 663 грн 07 коп., та яку належить стягнути з боржника на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд виходив з того, що кредитор пред`явив вимоги до поручителя про виконання солідарного з боржником кредитного зобов`язання після спливу шестимісячного строку від дня порушення боржником зобов`язання забезпеченого порукою, що є підставою для її припинення.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № CM-SME-503/220/2008 у розмірі 80 145,85 доларів США, що за курсом валют НБУ станом на 23 лютого 2015 року становило 2 232 742 грн 68 коп., та пеню за прострочення виконання зобов`язань у період часу з 25 грудня 2014 року по 23 лютого 2015 року у розмірі 190 920 грн 39 коп. Всього стягнуто 2 423 663 грн 07 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення справи і як наслідок дійшов помилкового висновку про наявність підстав для припинення поруки за договором №SR-SME503/220/2008, укладеним 04 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року скасувати повністю, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_1 , та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Витребувано з Київського районного суду м. Одеси цивільну справу № 520/10677/15-ц.

У червні 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову, необ`єктивна і упереджено вирішили спір.

На думку скаржників, суди належним чином не дослідили та не надали правової оцінки тій обставині, що позичальника за кредитним договором не було повідомлено про відступлення кредитором ПАТ «ОТП Банк» прав вимоги за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № CM-SME-503/220/2008 новому кредитору - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», на підставі договору факторингу від 25 грудня 2014 року. Узяті на себе кредитні зобов`язання позичальник виконував попередньому кредиторові, а про укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір факторингу йому стало відомо із позовної заяви ПАТ «ОТП «Факторинг» про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також указували на те, що висновки судів про наявність у ОСОБА_1 кредитної заборгованості ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивач не підтвердив документально наявність боргу. Укладений між сторонами кредитний договір суперечить вимогам цивільного законодавства, оскільки на момент його укладення у ПАТ «ОТП Банк» була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій. Крім того, на думку скаржників, кредитний договір містить несправедливі умови, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність банку, проте зазначене залишилось поза увагою судів.

Необґрунтованим є також висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для припинення поруки, оскільки, на думку скаржників, позивач пропустив встановлений законодавством строк для пред`явлення до поручителя відповідної вимоги.

З огляду на викладене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили касаційну скаргу задовольнити.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 04 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №СМ-SМЕ-503/220/2008, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 183 000,00 доларів США та зобов`язався повернути кредит у строк до 04 серпня 2016 року й сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 6 % річних у порядку та на умовах визначених договором.

В забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 04 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №SR-SME 503/220/2008.

Відповідно до умов указаного договору ОСОБА_2 поручилась перед ЗАТ «ОТП Банк» за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором, зокрема, зобов`язалась здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, заявленому кредитором протягом 3-х банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора.

ОСОБА_1 узяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед банком, яка станом на 23 лютого 2015 року становила 2 423 663 грн 07 коп. складалась з: 74 866,74 доларів США - борг за кредитом, 5 279,11 доларів США - борг зі сплати відсотків за користування кредитом у період часу з 04 червня 2014 року по 25 грудня 2014 року, що у цілому складає заборгованість у розмірі 80 145,85 доларів США (в еквіваленті - 2 232 742 грн 68 коп., за курсом валют НБУ станом на 23 лютого 2015 року); 190 920 грн 39 коп. - пеня за прострочення виконання зобов`язань у період часу з 25 грудня 2014 року по 23 лютого 2015 року.

21 грудня 2015 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу б/н, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг» перейшли права вимоги ПАТ «ОТП Банк» до боржника за кредитним договором № СМ-SМЕ-503/220/2008 від 04 серпня 2008 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року в частині,що залишена без змін апеляційним судом, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1054 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до статті 526 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно із частинами першою та другою статті 554 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 04 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-SME 503/220/2008.

Відповідно до пункту 3.1 указаного договору у випадку невиконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором, кредитор має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов`язань в повному обсязі чи в частині. Поручитель приймає на себе зобов`язання , у випадку невиконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, заявленому кредитором протягом 3-х банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора (пункт 3.2 договору).

Відповідно до пункту 4.1 договору поруки договір набуває чинності з моменту його підписання. Сторони, керуючись умовами частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановили, що відповідно до пункту 4.2 строком припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не виконував належним чином узятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яку належить стягнути на користь позивача. При цьому суд дійшов висновку про припинення забезпечення порукою кредитних зобов`язань боржника на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки позов до поручителя було пред`явлено після закінчення строку дії поруки.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині припинення поруки дійшов висновку про те, що позивач пред`явив позов до поручителя в межах установленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) шестимісячного строку від дня направлення боржнику вимоги про дострокове виконання, тому підстави для припинення поруки відсутні, а заборгованість за кредитним договором належить стягнути солідарно з боржника і поручителя.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_1 не виконував належним чином узятих на себе кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 423 663 грн 07 коп., суди дійшли обґрунтованого висновку про необхідність стягнення вказаної суми на користь ПАТ «ОТП Факторинг Україна».

Суд апеляційної інстанції установивши відсутність підстав для припинення забезпечення порукою кредитних зобов`язань позичальника дійшов правильного висновку про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання поруки припиненною.

Наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права й невірне застосування норм матеріального права та зводяться до переоцінки доказів і невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства (власного тлумачення характеру спірних правовідносин). Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до встановлення обставин, які не були установлені судами попередніх інстанцій, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 рокута рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року в незмінній його частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Сімоненко
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров