Справа № 463/1377/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/452/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника МТСБУ - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до МТСБУ про стягнення на його користь недовиплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 10 302,98 грн., витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн. та судової авто товарознавчої експертизи, а також витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн., та судового збору в розмірі 551,20 грн.

В обґрунтування позову покликався на те, що 18.10.2015р., сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням позивача та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5, якого визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Оскільки цивільно-правова відповідальність останнього не була застрахована, звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, подавши всі необхідні для цього документи, а також надав для огляду належний йому транспортний засіб. Оскільки розмір збитків відповідач з ним не узгодив, звернувся до експерта у відповідній галузі для здійснення автотоварознавчого дослідження, за наслідками якого складено висновок від 13.12.2015р., відповідно до якого вартість відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу автомобіля НОМЕР_1, без врахування ПДВ становить 40424.56 грн. Оскільки відповідач виплатив страхове відшкодування в розмірі 30121.58 грн., різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в сумі 10302.98 грн., просив стягнути у судовому порядку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України (м. Київ, вул. Русанівський бульвар, 8, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 10 538,63 грн. (десять тисяч п'ятсот тридцять вісім гривень шістдесят три коп.), пеню в розмірі 4054, 34 грн., три відсотки річних у розмірі 374 грн., інфляційні втрати в розмірі 1660,55 грн.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України (м. Київ, вул. Русанівський бульвар, 8, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) судові витрати: 4103 грн. витрат, пов'язаних із залученням експертів і проведення експертизи, 3000 грн. витрат на правничу допомогу, 551,20 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач МТСБУ, в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням усіх обставин справи. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується із висновком експерта №5936 від 14 березня 2017 року, оскільки такий був складений на підставі висновку №5142 від 13 грудня 2015р., а відтак такий висновок не може бути належним письмовим доказом розміру матеріальних збитків, оскільки зазначена у ньому сума матеріального збитку розрахована виходячи із затрат на відновлювальний ремонт без урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля НОМЕР_4. Також зазначає, що МТСБУ не визнає позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки стягнення таких сум обґрунтовано ст.992 ЦК України, і окрім цього регламентна виплата не є фінансовим зобов'язанням за договором, а є наслідком деліктних відносин сторін, а МТСБУ не є страховиком. МТСБУ не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення пені, оскільки позивачем не доведена вина МТСБУ у затримці регламентної виплати стосовно спірної частини вартості відновлювального ремонту. Крім того, покликається і на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) становить один рік, а позивач просить стягнути 3% річних, інфляційні витрати та пеню за період з 20.02.2016р. по 27.04.2017р. Також покликається і на те, що в матеріалах справи відсутня квитанція про оплату витрат на професійну правничу допомогу, а відтак стягнення з них такої є незаконним та безпідставним. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю та стягнути з ОСОБА_3 на їхню користь судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника МТСБУ ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.10.2015р., близько 11:15 год, на вул. Пасічна, 27 у м. Львові, сталася ДТП за участю транспортних засобів автомобіля НОМЕР_1 під керуванням позивача та Opel ZAFIRA, д.н.з. НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_5, якого постановою Личаківського районного суду м. Львова від 16.11.2015р. визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-28, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Окрім виплати страхового відшкодування страховиком, ст. 41 вищезгаданого Закону передбачає проведення регламентної виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ.

Так, відповідно до пп. «а» п. 41.1 ст. 41 цього Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Аналізуючи зміст Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» слід дійти висновку про тотожність понять «страхова виплата», яка виплачується потерпілому страховиком у разі наявності укладеного зі страховиком договору обов»»язкового страхування цивільно - правової відповідальності та «регламента виплата», яка виплачується потерпілому МТСБУ у разі заподіяння шкоди транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно - правову відповідальність.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 застрахована не була, то заява про виплату страхового відшкодування, а також висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 5142 від 13.12.2015р., який складено судовим експертом ОСОБА_6, 15.12.2015 року було направлено МТСБУ, яке ним отримано 18.12.2015 року.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 5142 від 13.12.2015р., вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля НОМЕР_1 без врахування ПДВ становить 40 424,56 грн.

Випискою по особовому рахунку підтверджується виплата відповідачем позивачу регламентної виплати в розмірі 30121.58 грн., розмір матеріальних збитків встановлено на підставі звіту № 1457/15 від 16.11.2015р., складеного за замовленням відповідача.

Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу у розмірі 40424.56 грн., зазначеному висновку №5142 експертного товарознавчого дослідження по заяві ОСОБА_3 від 13.12.2015 року, значно різниться з висновками вартості відновлювального ремонту автомобіля, зазначеними у звіті №1457/15 про оцінку автомобіля від 16.11.2015 року, що становить 36145.89 грн., виконаному на замовлення МТСБУ.

Задовольняючи позовну вимогу та стягуючи з відповідача недоплачену ним суму в розмірі 10538.63 грн. з врахуванням раніше виплаченої суми, суд першої інстанції взяв до уваги висновок судової автотоварознавчої експертизи, згідно з яким вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля НОМЕР_1 на дату ДТП - 18.10.2015р., без врахування ПДВ, становила 40 660,21 грн.

Вартість відновлювального ремонту, зазначена у висновку судової автотоварознавчої експертизи №5936 від 14.03.2017 року станом на 15.10.2015 року у розмірі 40660.21 грн., є майже ідентичною вартості відновлювального ремонту цього транспортного засобу у розмірі 40424.56 грн., зазначеному висновку №5142 експертного товарознавчого дослідження по заяві ОСОБА_3 від 13.12.2015 року.

Оскільки розрахунок вартості відновлювального ремонту проведено у відповідності до Методики товарознавчої експертизи оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092, і при визначенні вартості майнової шкоди, завданої власнику транспортного засобу, враховано коефіцієнт фізичного зносу автомобіля, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта, який не погоджуючись з висновками судової експертизи, вважає, що такі ґрунтуються на даних висновку спеціаліста ОСОБА_6 від 13.12.2015 року №5142, і що судовий експерт ОСОБА_7 штучно збільшив розмір відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, при цьому невірно визначивши сам коефіцієнт фізичного зносу.

З протоколу №1457/15 від 12.11.2015 року вбачається, що автомобіль НОМЕР_6 був оглянутий спеціалістом ОСОБА_8 лише 12.11.2015 року, що спростовує доводи апелянта щодо своєчасного направлення аварійного комісара. Направлення аварійного комісара у визначений законом строк протягом десяти днів з дня отримання повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду, відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтвердив належними та допустимими доказами.

За таких обставин, з рахуванням положень п. 34.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач, як потерпілий, мав право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик ( у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

А відтак, ОСОБА_3, відповідно до положень п.34.2, 34.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», мав право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу надати послугу , сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негаторне зобов»язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Згідно з ч.2 ст. 509 ЦК зобов»язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 11 ЦК передбачає підстави виникнення цивільних прав та обов»язків, якими, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди особі; інші юридичні факти.

Цивільні права та обов»язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов»язки можуть виникати з рішення суду. (ч. ч. 3, 5 ст. 11 ЦК України).

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов»язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України) чи у грошовому еквіваленті зобов»язання, вираженого іноземній валюті, що передбачає обов2язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов»язку. Тобто, грошовим є будь - яке зобов»язання,в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов»язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК розміщена у розділі і «Загальні положення про зобов»язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу 1 книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов»язання (підрохділ1 розділу111 книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов»язання (підрозділ 2 розділу ііі книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов»язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статі поширюються на всі види грошових зобов»язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює окремі види зобов»язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04. 2018 року справа №910/10156/17 вказала, що приписи ст.625 України поширюються на всі види грошових зобов»язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі №3-295 гс16, за змістом яких грошове зобов»язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Оскільки відповідач порушив грошове зобов'язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-927цс16 в постанові від 01.06.2016р. зазначив, що грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Оскільки праву позивача кореспондує обов'язок здійснити регламентну виплату, таке правовідношення вважається грошовим, на якого поширюються вимоги ст. 625 ЦК України, що відповідно, створює у позивача право на стягнення визначених у даній статті сум у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання.

А відтак, суд першої інстанції, погодившись із проведеним позивачем розрахунком трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які проведено у відповідності до чинного законодавства, і які не спростовані відповідачем, правомірно стягнув з МТСБУ на користь позивача інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 1660,55 грн. та 374 грн. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо задоволення цих позовних вимог.

Оскільки відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня, а судом встановлено, що регламентна виплата проведена не в повному обсязі, на думку колегії суддів підставним є висновок суду першої інстанції про стягнення пені. Розрахунок пені, починаючи з 20.02.2016 року, з дня відмови МТСБУ у виплаті позивачу частини регламентної виплати, спростовує доводи апелянта про стягнення пені поза межами строку спеціальної позовної давності.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 551,20 грн., 4103 грн. витрат, пов'язаних із залученням експертів і проведенням судової авто товарознавчої експертизи, а також витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн., розмір яких обраховано згідно відповідного розрахунку та акту виконаних робіт, оплата понесених позивачем судових витрат підтверджується долученими до матеріалів справи квитанціями, що спростовує доводи апелянта про відсутність доказів на підтвердження проведеної позивачем оплати.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга МТСБУ не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України- залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23 травня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.02.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.