КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 761/20013/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/11363/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Музичко С.Г.

при секретарі: Макаровій К.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач Ірина Іванівна про визнання додаткового строку для прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва постановленої 10 вересня 2018 року в приміщенні суду в складі судді Сенька М.Ф.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. про визнання додаткового строку для прийняття спадщини.

30 травня 2018 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 та гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову до винесення рішення суду по даній справі може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року, заяву задоволено частково та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 .

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову посилаючись на порушення норм процесуального права та неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення даного питання.

Зокрема вказує, що судом застосований захід забезпечення позову не є співмірним із його предметом, оскільки вважає, що накладення арешту на майно фізичної особи в рамках немайнового спору, який не стосується визнання чи оспорення права власності на таке майно є неспівмірним із предметом спору.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та його представник у суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

З урахуванням викладеного та у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що накладення арешту на майно фізичної особи в рамках немайнового спору, який не стосується визнання чи оспорення права власності на таке майно є неспівмірними з предметом спору.

Проте апеляційний суд такі твердження скаржника не приймає до уваги з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач просить визначити позивачу додатковий строк тривалістю три календарних місяці для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його батька ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23 січня 2018 року, зареєстровано в реєстрі за №160 (а.с. 72 том 1).

Частиною 1 ст.1280 ЦК України визначено, що якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають права вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

А відтак у разі доведеності заявлених позовних вимог ОСОБА_1 мав порушувати питання перерозподілу між спадкоємцями майна або стягнення грошової компенсації за належну йому частку в спірній квартирі відповідно до вимог ст.1280 ЦК України, що в свою чергу дає підстави вважати, що вимоги позивача стосуються його майнового інтересу.

Також, не заслуговують на увагу посилання скаржника про те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач має намір відчужити майно. Проте апеляційний суд не приймає до уваги такі твердження з огляду на те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Доводи скаржника про процесуальні порушення суду щодо прийняття заяви ОСОБА_1 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: