П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 644/158/17

Провадження № 22-ц/818/3247/19

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 - Алехіної Олени Анатоліївни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року в складі судді Саркісян О.А.,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 10 лютого 2016 року в розмірі 22660,86 грн та судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10 лютого 2016 року відповідач отримала кредит у розмірі 19701,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному режимі: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та банком кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавала вчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 07 грудня 2016 року має заборгованість 22660,86 грн, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить кредитний договір про надання споживчого кредиту від 05 січня 2009 року № SAMDN50OTC000811397 та генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості без номеру від 10 лютого 2016 року визнати недійсними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у першій частині Генеральної угоди зазначено, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору від 05 січня 2009 року № SAMDN50OTC000811397. Відповідно до п.1.12 Генеральної угоди заборгованість за договором на дату підписання Генеральної угоди становить 20781,52 грн. Сторони домовились про заміну кредитних зобов`язань сторін за договором новими зобов`язаннями між тими ж сторонами, які встановлені ч. 2 Генеральної угоди. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 19701,52 гривень на строк 36 місяців з 10 лютого 2016 року по 28 лютого 2019 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, оплату відсотків у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Тобто в результаті укладення Генеральної угоди мала місце фактично новація боргу (реструктуризація заборгованості) за кредитним договором № SAMDN50OTC000811397 від 05 січня 2009 року в нове кредитне зобов`язання. В результаті такої новації припинилося первісне зобов`язання за кредитним договором від 05 січня 2009 року та виникло нове кредитне зобов`язання від 10 лютого 2016 року з: валютою кредиту - гривня; сумою кредиту 19701,52 грн.; відсотковою ставкою - 18% річних; способу надання кредиту на платіжну картку з поширенням на нього дії Умов та правил надання продукту кредитних карт. Зазначила, що створення позикового зобов`язання шляхом новації іншого боргу є способом виконання первісного зобов`язання. Тому від дійсності останнього залежить дійсність нового. Якщо первісне зобов`язання (за Договором 1) визнається недійсним, то недійсним стає зобов`язання, яке його замінює (Генеральна угода). На момент досягнення новації через заключення Генеральної угоди від 10 лютого 2016 року сторони не правильно виходили із дійсності первісного договірного зобов`язання за договором від 05 січня 2009 року. Позивачем за первісним позовом не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів і Пам`ятки клієнта, що в сукупності із Заявою свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Заява від 05 січня 2009 року на оформлення кредитки з лімітом у сумі 500,00 грн. за підписом відповідача за первісним позовом - це єдиний документ. Наданий банком на підтвердження первинного зобов`язання за договором від 05 січня 2009 року. Крім того договір не містить, порядку зміни договору який врахував би інтереси споживача, взагалі не містить умови про порядок припинення договору, а це є суттєвими умовами та договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вважає, що кредитний договір № SAMDN50OTC000811397 від 05 січня 2009 року вчинений з порушенням п.п.7,8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є підставою для визнання його недійсним. Недійсність даного договору, як первісного зобов`язання за новацією боргу, тягне за собою недійсність зобов`язання, яке його змінює. Тобто Генеральна угода від 10 лютого 2016 року підлягає визнанню недійсною у зв`язку з невідповідністю вимогам ст. 604, 1053 ЦК України. Генеральна угода була укладена під впливом омани з боку Банку щодо ціни кредиту. Банк скористався, що позичальник є жінкою похилого віку, якій об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману щодо суми її заборгованості перед банком. Банком не надано окремого письмового розрахунку на підтвердження того, яким чином виникла її заборгованість перед Банком у розмірі 20781,52 грн. за кредитом у розмірі 500 грн. Під загрозою втрати свого житла за рахунок стягнення кредитної заборгованості позичальник погодилась підписати Генеральну угоду на несправедливих умовах щодо ціни кредиту. Законодавцем прямо передбачено, що у разі ненадання споживачу необхідної для інформації здійснення свідомого вибору інформації під час пропонування продукції, така підприємницька практика є такою, що вводить в оману. Вважають, що в момент підписання між сторонами Генеральної угоди про реструктуризацію боргу, позичальник була введена в оману банком щодо суми заборгованості (тобто ціни нового договору), тому, виходячи з положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», такий договір підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором - генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт без номера від 10 лютого 2016 року станом на 07 грудня 2016 року в сумі 21940 грн 64 коп, а також судовий збір в розмірі 1378 грн.

В задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 720 грн. 22 коп. відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт без номера від 10 лютого 2016 року відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 05 січня 2009 року № SAMDN50OTC000811397 та Генеральної угоди без номеру від 10 лютого 2016 року недійсними відмовлено.

15 травня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Алехіна О.А. засобами поштового зв`язку на зазначене судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині яка була задоволена судом та відмовити в задоволені позову банку. Зустрічний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 липня 2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року до прийняття судового рішення судом апеляційної інстанції. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року по цивільній справі № 644/158/17.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПривтаБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 12 год. 00 хв. 19 листопада 2019 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, щооскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконала, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у розмірі 21940,64 грн, у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача штрафу, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі 720,22 грн., вимоги задоволенню не підлягають, враховуючи заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що відповідає позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 лютого 2016 року відповідало волі позивача ОСОБА_1 , тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною оспорюваної угоди на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказана угода була укладена внаслідок помилки, і вона не розуміла дійсної природи правочину, зокрема умов кредитного договору, за яким вона отримувала кредитні кошти та здійснювала платежі на погашення цієї заборгованості.Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договорів недійсними є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду першої інстанції в оскарженій частині не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами,що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10 лютого 2016 року ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN50OTC000811397 від 05 січня 2009 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт отримала кредит у розмірі 19701,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Строк кінцевого погашення заборгованості 28 лютого 2019 року.

Відповідно до п.1.1.3.2.11 Умов та правил надання банківських послуг Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами в яких клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи на невиконаних зобов`язань перед Банком.

Згідно п. 1.1.1 Генеральної угоди, сторони погодили по Договору 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання ОСОБА_1 кредиту, а саме: відсотки на 672,35 грн, комісію на 47,87 грн, пеню на 0,0 грн. та штраф на 0,0 грн.

Заборгованість по Договору1 з дати підписання Генеральної угоди складає 20781,52 грн (п.1.1.2).

У пункті 1.5 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.

У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 19701,52 грн на строк 36 місяців, з 10 лютого 2016 року по 28 лютого 2019 року, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 714,77 грн для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 28 лютого 2019 року.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 720,22 грн.

Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карту згідно з пунктом 2.1 генеральної угоди (пункт 2.3 генеральної угоди).

Пунктом 2.5 Генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з Генеральною угодою, Умовами та правилами.

Відповідно до пункту 2.8 Генеральної угоди, у разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

У пункті 2.10 Генеральної угоди сторони погодили, що позичальник доручає банку без додаткових погоджень перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 1080,00 грн на будь-який відкритий рахунок в банку.

Таким чином, добровільно погодженими умовами Генеральної угоди сторони визначили, що внаслідок домовленості про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № 1 узгоджений розмір заборгованості позичальника перед банком становить 20781,52 грн та передбачили порядок її погашення шляхом сплати обумовленої суми кредиту.

Виписка банку по картковому рахунку ОСОБА_1 свідчить, що позичальник отримала кредитні кошти та здійснювала платежі по картці (поповнювала готівковими коштами тощо) на виконання генеральної угоди.

Згідно з розрахунком заборгованості за Генеральною угодою № б/н від 10 лютого 2016 року станом на 07 грудня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком складає 22660,86 грн, з яких: 18627, 97 грн - заборгованість за кредитом, 1785, 12 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1527,55 грн - заборгованість по пені та комісії за користування кредитом, 720,22 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 генеральної угоди. (а.с. 5).

Як на підставу своїх вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Копія Умов та правил додані до позовної заяви, з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами ПАТ КБ «Приватбанк» можна ознайомитися на сайті ПАТ КБ ПриватБанку.

До позовної заяви банком додано витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як свідчать матеріали справи, 10 лютого 2016 року між сторонами було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. (а.с. 7).

Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10 лютого 2016 року ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN50OTC000811397 від 05 січня 2009 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт отримала кредит у розмірі 19701,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Строк кінцевого погашення заборгованості 28 лютого 2019 року.

Згідно з п. 1.1.1 Генеральної угоди, сторони погодили по Договору 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання ОСОБА_1 кредиту, а саме: відсотки на 672,35 грн, комісію на 47,87 грн, пеню на 0,0 грн. та штраф на 0,0 грн. Заборгованість по Договору1 з дати підписання Генеральної угоди складає 20781,52 грн. (п.1.1.2).

У пункті 1.5 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.

У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 19701,52 грн на строк 36 місяців, з 10 лютого 2016 року по 28 лютого 2019 року, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 714,77 грн. для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 28 лютого 2019 року.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 720,22 грн.

Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карту згідно з пунктом 2.1 генеральної угоди (пункт 2.3 генеральної угоди).

Пунктом 2.5 Генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з генеральною угодою, Умовами та правилами.

Відповідно до пункту 2.8 Генеральної угоди, у разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

Таким чином, в Генеральній угоді, підписаній сторонами, було визначено розмір відсотків, а саме, сплату процентів в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості.

Крім того, встановлено, що позичальник сплачує банку штраф у розмірі 720,22 грн відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

За таких обставин сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафу) за порушення виконання договірних зобов`язань.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також заборгованість за пенею та комісією, та штраф за користування кредитом відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

Встановлено, що умовами Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами, які правильно стягнуто судом на користь банку, оскільки вказане було письмовою домовленістю сторін.

Разом із цим, в Генеральній угоді від 10 лютого 2016 року, підписаної сторонами, відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання у виді грошової суми або її визначеного розміру, а також комісії.

Водночас, відповідальність сторін щодо нарахування пені та комісії передбачена Умовами та правилами надання банківських послуг.

Так, п. 1.1.5.21 Умов та правилами надання банківських послуг встановлено, що у разі непогашення кредиту у термін, встановлений графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на прострочену суму нараховується пеня, розрахунок якої здійснюється відповідно до розміру, встановленого у заяві на приєднання до цього договору для відсотків, від дня виникнення простроченої заборгованості. У разі непогашення зазначеного простроченого зобов`язання протягом 30 календарних днів усі платежі, що сплачуються після зазначеної дати, є пенею, крім платежів, що направляються з урахуванням встановленої договором черговості на погашення тіла кредиту. У період нарахування пені на всю суму заборгованості за кредитним договором відсотки не нараховуються.

Пеня також передбачена і пунктами 1.1.5.22-1.1.5.25 Умов та правил надання банківських послуг. (а.с. 17-18 том 1).

Отже, витягом Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, визначені, в тому числі: відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту, її розмір і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вони на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність письмової домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, комісії надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені) та комісії за порушення виконання договірних зобов`язань. Тому правових підстав для стягнення заборгованості по пені та комісії за користування кредитом в розмірі 1527,55 грн суд не вбачає.

Водночас, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, суд першої інстанції інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення непогашеного тіла кредиту в розмірі 18627,97 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1785,12 грн.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову є обгрунтованим, з таких підстав.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і надалі у редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах,зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Як свідчать матеріали справи, пунктом 1.1.1 Генеральної угоди сторони погодили по Договору 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання ОСОБА_1 кредиту, а саме: відсотки на 672,35 грн, комісію на 47,87 грн, пеню на 0,0 грн та штраф на 0,0 грн. Заборгованість по Договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 20781,52 грн. (п.1.1.2).

У пункті 1.5 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.

У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 19701,52 грн на строк 36 місяців, з 10 лютого 2016 року по 28 лютого 2019 року, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 714,77 грн для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 28 лютого 2019 року.

Таким чином, зі змісту оспорюваної Генеральної угоди від 10 лютого 2016 року вбачається, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 05 січня 2009 року. З цієї метою сторони погодили зменшити розмір заборгованості, визначили розмір процентів за користування кредитом, строк виконання зобов`язання та відповідальність за порушення зобов`язання (штрафів). Вказане свідчить, що ОСОБА_1 , уклавши цю Генеральну угоду, підтвердила наявність заборгованості за кредитним договором, та з метою зменшення її розміру підписала цю угоди з ПАТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, Генеральна угода була підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення цього договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала умови цієї угоди, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, оскільки умовами генеральної угоди було передбачено погашення наявності заборгованості, шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 714,77 грн для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 28 лютого 2019 року.

ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник могла скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила. Натомість підписала договір та вносила кошти на погашення боргу, тобто договір сторонами виконувався.

Належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, ОСОБА_1 не надала.

Отже, встановлені судами обставини справи не дають підстав вважати, що дії ПАТ КБ «ПрвиатБанк» при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що банк ввів її в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо сукупної вартості кредиту, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Алехіної О.А. задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року рішення суду в оскарженій частині позовних вимог змінити. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 1527, 55 грн. заборгованості по пені та комісії за користування кредитом відмовити. В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18627,97 грн та процентами за користування кредитом в розмірі 1785,12 грн, а також відмови в задоволенні зустрічного позову рішення суду залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а саме, на 90,08 % (з 22660,86 грн на 20413,09 грн), при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1378 грн, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1452, 80 грн (1378 грн.*90,08%) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Враховуючи, що ухвалою суду ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття судового рішення судом апеляційної інстанції, апеляційна скарга задоволена частково, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2179,20 грн (1452,80 грн*150%) грн у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Алехіної Олени Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року змінити в частині стягнення пені та розподілу судових витрат.

У задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 1527, 55 грн. заборгованості по пені та комісії за користування кредитом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д, р/ НОМЕР_2 , МФО 305299, ) судовий збір у розмірі 1452 грн 80 коп. у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д, р/ НОМЕР_2 , МФО 305299, ) судовий збір у розмірі 2179 грн 20 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий - суддя - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова