Провадження № 22-ц/801/1019/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 рокуСправа № 127/27034/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Медвецького С.К., секретар Константинов А.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2019 року, ухвалене суддею Федчишеним С.А. в м. Вінниці, повне рішення складено 11 березня 2019 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Радіонової Наталії Вікторівни про визнання недійсним договору довічного утримання, та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Радіонової Наталії Вікторівни, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у виконанні договору довічного утримання,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір довічного утримання від 25 листопада 2016 року, укладений між нею та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Радіоновою Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №2912; скасувати заборону відчуження зазначеного в договорі майна - квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , зареєстровану в реєстрі за №2913.

Позовна заява мотивована тим, що 25 листопада 2016 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Радіоновою Н.В.

За даним договором позивач передала у власність, а відповідач отримав у власність квартиру під АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_1 зобов`язався забезпечувати її утриманням довічно на умовах цього договору. На вказану квартиру нотаріусом накладено заборону відчуження до припинення договору довічного утримання.

Позивач стверджує, що вчинення даного правочину відбулось з дефектом її волі, оскільки вона не бажала відчужувати своє житло, однак, в силу віку та наявних хвороб, піддавшись тиску з боку третіх осіб, підписала договір не усвідомлюючи значення своїх дій.

Зазначає, що вона не є самотньою, протягом тривалого часу проживала з ОСОБА_4 , а 23 серпня 2015 року між ними було зареєстровано шлюб. Крім того, вона отримувала турботу як від своїх родичів, так і зараз про неї піклуються родичі чоловіка.

Після того, як її чоловік пояснив, що вона позбулася квартири, позивач зрозуміла, що її ошукали, скориставшись безпорадним станом, та бажає повернути майно у свою власність. Із ОСОБА_1 вона ніколи знайома не була і ніяких договорів із ним укладати не збиралась.

Також, у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив зобов`язати ОСОБА_2 належним чином виконувати умови договору довічного утримання від 25.11.2016 та не чинити йому перешкод щодо входження та находження у спірній квартирі, у тому числі проведення поточного ремонту у вказаній квартирі АДРЕСА_1 та виконання інших умов договору довічного утримання, та надати йому належний комплект ключів від вхідних дверей квартири. Просив стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір довічного утримання від 25.11.2016, відповідно до якого право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_1 , а останній зобов`язався відповідно до умов договору довічно утримувати ОСОБА_5 .

Зазначає, що 25.11.2016 приблизно в 11 год 30 хв ОСОБА_1 , його дружина - ОСОБА_3 та невістка - ОСОБА_6 приїхали у місто Вінниця до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Радіонової Н.В. для укладення та нотаріального посвідчення договору щодо придбання ним квартири в місті Вінниця з відстрочкою вселення. До приватного нотаріуса також приїхала власниця квартири ОСОБА_2 з молодою дівчиною.

Під час розмови з ОСОБА_2 остання повідомила про самотність, відсутність у неї необхідної кількості грошей на життя, що чоловік її покинув, а племінниця ошукала, що квартира належить саме їй, необхідно робити поточний ремонт, а сил та грошей на це немає і вона потребує допомоги і утримання, та бажає укласти з ним договір. ОСОБА_2 повідомила, що вона згідна на такі умови договору: при укладенні договору ОСОБА_2 отримує від нього одноразову грошову суму - первинний платіж в розмірі 35 000 гривень, потім щомісячний платіж в розмірі 1 000 гривень та повну оплату комунальних платежів, що право власності при укладенні договору перейде від ОСОБА_2 до нього, але ОСОБА_2 буде довічно проживати у квартирі, після смерті він її поховає, після чого зможе жити у квартирі.

Підписавши договір довічного утримання, нотаріус посвідчила та зареєструвала договір, вони обмінялись екземплярами договору, після чого ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 ключа від квартири та технічний паспорт, а ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 35 000,00 грн.

Після підписання, нотаріального оформлення та реєстрації договору довічного утримання на запрошення ОСОБА_2 він з родиною поїхав до квартири, щоб особисто її подивитись та визначити, який поточний ремонт потрібно зробити у квартирі.

Коли через 7-10 днів після укладення договору довічного утримання ОСОБА_1 приїхав до ОСОБА_2 , то не зміг відкрити двері квартири ключем, йому ніхто не відчинив. Як йому стало відомо, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до нього про визнання недійсним договору довічного утримання від 25.11.2016. ОСОБА_2 стала відмовлятися отримувати від ОСОБА_1 гроші, що він перераховує їй на виконання умов договору довічного утримання, а також з невідомих причин не бажає розмовляти та зустрічатись із ним. У зв`язку з вищевказаними штучними умовами, зробленими ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не має можливості належним чином виконувати всі умови договору.

Ухвалою Вінницького міського суду від 26 січня 2017 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (за первісним позовом) приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Радіонову Н.В.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2017 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Радіонової Н.В., ОСОБА_3 про усунення перешкод в виконанні договору довічного утримання та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання від 25.11.2016 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Радіоновою Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №2912.

Скасовано заборону відчуження зазначеного в договорі майна - квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , зареєстровану в реєстрі за №2913.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 422,40 грн у відшкодування сплати судового збору та 6 729,47 грн у відшкодування витрат за проведення експертизи.

Зустрічний позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у виконанні договору довічного утримання залишено без задоволення.

Судові витрати за зустрічним позовом залишено за ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок експерта, на якому ґрунтується рішення суду, не може бути належним та допустимим доказом у справі; позивач ухилилася від проведення повторної судово-психіатричної експертизи, а висновок суду про поважність причин її неявки для проходження експертизи не можна вважати обґрунтованим; судом не надано будь-якої оцінки доказам, наданим відповідачем, які свідчать про те, що позивач завчасно готувалася до відчуження належної їй квартири, та не наведено аргументи їх відхилення, а до уваги прийнято лише висновок експерта та показання свідків, заявлених позивачем.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на момент укладення з ОСОБА_1 договору довічного утримання від 25.11.2016 перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, тобто її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що він є недоведеним, та задоволення первісного позову виключає повністю його задоволення.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира в АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської Ради народних депутатів 24 червня 1993 року. Вказана квартира загальною площею 29,6 кв.м складається однієї кімнати, у тому числі житлова площа квартири - 16,4 кв.м, частина підвалу - 1,8 кв.м.

Право власності ОСОБА_2 на квартиру зареєстроване Вінницьким обласним об`єднанням БТІ 20 серпня 1999 року та записано в реєстрову книгу за №742/6911 (а.с.10 т.1).

25 листопада 2016 року між ОСОБА_2 (відчужувач) з однієї сторони та ОСОБА_1 (набувач) з другої сторони укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужувач передав у власність, а набувач отримав у власність квартиру під АДРЕСА_1 , та в замін чого останній зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору (а.с.5-6).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2912.

На підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку із посвідченням договору довічного утримання нотаріусом накладено заборону відчуження вищезазначеної квартири, яка належить ОСОБА_1 , до припинення договору довічного утримання.

На виконання вимог п. 8 договору довічного утримання від 25 листопада 2016 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 35 000 гривень в рахунок одноразової виплати, що підтверджується копією розписки від 25 листопада 2016 року (а.с.123 т.1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №78830869 від 25.01.2017, вищевказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 25.11.2016 (а.с.44,45 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як на підставу для визнання договору довічного утримання недійсним позивач посилалася на те, що вчинення правочину відбулося з дефектом її волі, оскільки вона не бажала відчужувати своє житло, однак, в силу віку та наявних хвороб, піддавшись тиску з боку третіх осіб, підписала договір не усвідомлюючи значення своїх дій.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, яка має психіатрично-психологічну природу, повинна бути доведена позивачем.

Існує презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст.76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються зокрема, таким засобом, як висновок експерта.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Для визначення наявності стану неосудності на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року за клопотанням представника позивача у справі призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 7-п від 11.12.2017, ОСОБА_2 на момент укладання з ОСОБА_1 договору довічного утримання від 25.11.2016 страждала на душевне захворювання у вигляді хронічного маячного (шизофреноподібного) розладу органічного походження внаслідок судинного захворювання головного мозку і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.65-71 т.2).

Вказаний висновок взято судом першої інстанції до уваги та покладено в основу оспорюваного рішення.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що висновок судово-психіатричного експерта № 7-п від 11.12.2017 судом першої інстанції в своїй ухвалі від 27 квітня 2018 року визнано необґрунтованим, оскільки цим висновком не враховано фактичні дані, підтверджені матеріалами справи, що були в розпорядженні експертів, а він ґрунтується на припущеннях, а саме у висновку міститься ряд логічних суперечностей, які залишилися нерозв`язаними в мотивувальній частині висновку, а також через невідповідність відповіді на поставлене питання обставинам, викладеним у мотивувальній частині висновку.

Апеляційний суд, переглядаючи вказану ухвалу, в своїй постанові від 11 червня 2018 року погодився з позицією суду першої інстанції в частині необґрунтованості висновку експерта та з його суперечністю іншим матеріалам справи.

Згідно ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Судом першої інстанції на підставі ч. 2 ст. 113 ЦПК України призначено повторну судово-психіатричну експертизу.

Із необхідністю проведення повторної психіатричної експертизи погодився і суд апеляційної інстанції у вищевказаній постанові, залишивши без змін ухвалу суду першої інстанції від 27 квітня 2018 року в частині призначення повторної експертизи у зв`язку з необґрунтованістю висновку експерта від 11.12.2017.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України («допустимість доказів»), суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на висновку експерта, який був визнаний судом необґрунтованим, а тому, на думку колегії суддів, згаданий висновок експерта, в силу ст. 78 ЦПК України, є недопустимим.

Також, з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 викликалася до експертної установи для проходження повторної експертизи на 27.08.2018, 17.09.2018, 08.10.2018, 29.10.2018, 22.11.2018, 13.12.2018.

Однак, ОСОБА_2 до експертної установи не з`явилася. У зв`язку з неявкою ОСОБА_2 для проходження експертизи, матеріали цивільної справи повернуті на адресу суду першої інстанції без виконання.

Представником ОСОБА_2 до матеріалів справи було долучено ряд медичних документів про перебування позивача на лікуванні в періоди призначених експертами дат, що на його думку виключало можливість явки позивача до експертної установи.

Зокрема, з 07.09.2018 по 28.09.2018 ОСОБА_2 знаходилася на стаціонарному лікуванні в геріатричному відділенні МКЛ №3; з 07.10.2018 по 12.10.2018 ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні ВРЦСП; з 21.11.2018 по 26.11.2018 ОСОБА_2 знаходилася на стаціонарному лікуванні у Вінницькій міській лікарні №1; з 11.12.2018 по 18.12.2018 ОСОБА_2 знаходилася на стаціонарному лікуванні в геріатричному відділенні МКЛ №3.

При розгляді апеляційної скарги, враховуючи, що повторна експертиза проведена не була, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 червня 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено повторну судово-психіатричну експертизу.

Проведення вказаної експертизи доручено тій самій установі, що й при призначенні повторної експертизи судом першої інстанції - Хмельницькій обласній психіатричній лікарні №1.

Експертною установою визначалися наступні дати для проходження ОСОБА_2 експертизи: 01.08.2019, 29.08.2019 та 23.09.2019.

Повідомити завчасно ОСОБА_2 про призначення експертизи на 01.08.2019 апеляційний суд не мав можливості у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

Поштовий конверт із листом про призначення експертизи на 29.08.2019, направлений на адресу ОСОБА_2 13.08.2019, повернувся на адресу суду із відміткою пошти «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.74,75 т.3).

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Желіховського В.М. 05.09.2019 на адресу суду надійшла заява, у якій зазначено, що повідомлення про виклик ОСОБА_2 до експертної установи на 29.08.2019 отримано ним на шостий день після спливу вказаної дати (згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 04.09.2019) (а.с.69 т.3). Вказане позбавило його можливості вчасно повідомити ОСОБА_2 про необхідність прибути до експертної установи для проходження експертизи.

Неможливість ОСОБА_2 з`явитися до експертної установи для проведення експертизи мотивує тим, що ОСОБА_2 була маломобільною, оскільки в кінці січня 2019 року отримала закритий черезвертлюговий перелом правої стегнової кістки з відривом малого вертлюга зі зміщенням, тому вона не виходить з дому і не відвідує поштове відділення.

На підтвердження надано копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого травматологічного відділення від 31.01.2019 (а.с.70 т.3).

Поштовий конверт із листом про призначення експертизи на 23.09.2019, направлений на адресу ОСОБА_2 03.09.2019, повернувся на адресу суду із відміткою пошти «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.90 т.3), та поштовий конверт, направлений на адресу її представника 03.09.2019, повернувся на адресу суду із відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 82,83 т.3).

У зв`язку з неявкою ОСОБА_2 до експертної установи для проведення повторної експертизи матеріали цивільної справи повернуто на адресу апеляційного суду без виконання.

Колегія суддів враховує, що 04.06.2019 у судовому засіданні при призначенні повторної експертизи був присутнім представник позивача - адвокат Желіховський В.М., тому він був обізнаний із призначенням експертизи. Тобто представник позивача усвідомлював, що експертною установою та, в подальшому, судом будуть здійснюватися виклики про необхідність явки позивача до експертної установи для проходження експертизи.

Поштові конверти направлялися судом на адресу, зазначену ОСОБА_2 в позовній заяві, заявах по суті справи, та самим представником у відзиві на апеляційну скаргу та заявах.

Як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_2 отримувала адресовану їй поштову кореспонденцію за зазначеною нею адресою, в тому числі і після січня 2019 року, зокрема і ухвалу про призначення повторної експертизи (а.с.5,15,41 т.3).

Всі процесуальні документи направлялися також на адресу представників позивача.

Проаналізувавши дати викликів до експертної установи та згадані медичні документи, апеляційний суд вбачає певну закономірність, за якою періоди лікування позивача припадали на дати виклику експертною установою (крім одного випадку, коли ОСОБА_2 та її представник належним чином не були повідомлені про дату виклику - 29.10.2018). Таких ситуацій при призначенні експертизи вперше не було.

Стверджуючи про неможливість ОСОБА_2 проходити експертизу в призначені дні через її лікування, суду не надано жодного медичного документа, який би стверджував про неможливість самостійного пересування ОСОБА_2 чи неможливість її транспортування до експертної установи.

Позивач, який звертається до суду з метою захисту своїх прав та інтересів, має цікавитися ходом судового розгляду, добросовісно користуватись належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обізнаність ОСОБА_2 та її представника із призначенням повторної експертизи як під час розгляду справи в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, кількість викликів та причини неявки ОСОБА_2 до експертної установи для проведення такої експертизи, та час, протягом якого матеріали цивільної справи перебували в експертній установі, свідчать про відсутність у ОСОБА_2 зацікавленості у проведенні експертизи, небажання виконати свій обов`язок щодо доведеності обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Також колегія суддів бере до відома, що після повернення з експертної установи до суду апеляційної інстанції матеріалів справи без виконання, представник позивача не заявляв клопотання про повторне визначення дати для проведення експертизи, заявивши, що це повинен зробити відповідач.

Такі дії зі сторони позивача, на переконання апеляційного суду, унеможливлюють проведення призначеної судом психіатричної експертизи, та спрямовані на ухилення ОСОБА_2 від проходження експертизи, що в свою чергу розцінюється колегією суддів як невиконання позивачем свого обов`язку щодо доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 в даному випадку не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх позовних вимог, належними і допустимими доказами.

Крім того, суд першої інстанції не надав оцінку іншим доказам, які містяться в матеріалах справи, а також доводам відповідача ОСОБА_1 про наявність у ОСОБА_2 волевиявлення на укладення спірного договору.

Так, з матеріалів справи слідує, що за три дні до укладення спірного договору, 21.11.2016 на ім`я Голови Фонду « Олени Орєхової» ОСОБА_2 власноручно заповнено заяву, в якій вона просить розглянути питання про можливість укладення договору довічного утримання на умовах матеріального забезпечення у зв`язку з недостатністю коштів на проживання, лікування та сплату комунальних послуг (а.с.6 т.2).

В окремих документах, а саме додатках № 1 та № 2 до вказаної заяви від 21.11.2016 ОСОБА_2 підтвердила, що при умові підписання договору довічного утримання нею буде отримано одноразове грошове утримання у розмірі 35 000 гривень та щомісячну виплату у розмірі 1000 гривень, оплату комунальних послуг, а також надала інформацію про стан свого здоров`я (а.с.7,8 т.2).

22.11.2016 МПК ЖЕК-7 ОСОБА_2 надано довідку про обслуговування будинку (а.с.66 т.1).

У матеріалах справи наявний висновок про вартість майна, а саме квартири, наданий ТОВ «Науковий центр незалежних експертиз» на підставі укладеного між ОСОБА_2 та товариством договору від 23.11.2016 №23-1101/16 (а.с.67-70 т.1).

Також між ОСОБА_2 та КП «Вінницьке МБТІ» укладено договір №14826 про виготовлення інформаційного листа за матеріалами інвентаризаційної справи на 25.11.2016.

Вказані дії, на думку колегії суддів, свідчать про наміри ОСОБА_2 на відчуження квартири за договором довічного утримання та на її підготовку до укладення спірного договору.

25.11.2019 ОСОБА_2 підписала договір довічного утримання та договір супроводження договору довічного утримання (а.с.5-7 т.1).

У паспорті до договору довічного утримання, заповненого власноручно ОСОБА_2 25.11.2019, остання зазначила відомості щодо себе, зокрема: особисту інформацію; з якої причини в неї виникла необхідність в укладенні договору довічного утримання; параметри квартири та відомості щодо правовстановлюючих документів на неї; побажання за таким договором (а.с.9-14 т.2).

У підписаній ОСОБА_2 заяві на ім`я нотаріуса від 25.11.2019 вона просила посвідчити договір довічного утримання, який вона бажає укласти з ОСОБА_1 (а.с.16 т.2).

Про факт отримання від ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 35 000 гривень в рахунок одноразової виплати згідно договору довічного утримання від 25.11.2016 ОСОБА_2 власноручно написала розписку (а.с.123 т.1).

Під час укладення договору довічного утримання нотаріусу надано медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 11.07.2016, в якій зазначено, що ОСОБА_2 на обліку не перебуває (а.с.64 т.1).

Також в матеріалах справи містяться фотознімки, на яких відображено, що ОСОБА_2 , в присутності лише сторін договору, власноручно заповнює та підписує документи та журнал нотаріуса, що не заперечувалося ОСОБА_2 .

Із змісту вищевказаних документів у їх сукупності та взаємозв`язку можна зробити висновок, що ОСОБА_2 бажала укласти договір довічного утримання, здійснювала підготовку для його укладення, була обізнана про умови договору, зокрема, що після підписання договору вона перестане бути власником квартири, залишаючись при цьому її користувачем до кінця свого життя, а права і обов`язки власника перейдуть до набувача, взамін чого вона отримує певні вигоди.

У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова ВСУ від 29.02.2012 у справі №6-9цс12; постанова ВСУ від 28.09.2016 у справі №6-1531цс16; постанова ВС від 20.06.2018 у справі №161/17119/16-ц; постанова ВС від 12.09.2018 у справі №522/25597/13-ц; постанова ВС від 18.09.2019 у справі №311/3823/15).

Тобто висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, колегія суддів прийшла до переконання, що волевиявлення ОСОБА_2 на укладення спірного договору було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 в момент підписання спірного договору не усвідомлювала значення своїх дій, в матеріалах справи немає.

У зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Вимога апеляційної скарги про задоволення зустрічного позову задоволенню не підлягає, оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає лише про незаконність рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 .

Натомість, в апеляційній скарзі відсутні мотиви скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , а тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Радіонової Наталії Вікторівни, про визнання недійсним договору довічного утримання - відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

С.К. Медвецький