судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
справа № 182/18/17(провадження № 14-702 цс 19)
14 листопада 2019 року
Велика Палата Верхового Суду ухвалою від 14 листопада 2019 року прийняла та призначила до розгляду справу за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до Відкритого акціонерного товариства «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій», Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕП», ОСОБА_1 про визнання права державної власності та витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року.
Водночас з мотивами Великої Палати Верхового Суду не можу повністю погодитися з огляду на таке.
1. У січні 2017 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - Фонд) звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому просило визнати право державної власності в особі Фонду на об`єкти нерухомого майна: «Сауна лісопильного цеху» та «Будівництво бази відпочинку» та витребувати на користь держави в особі Фонду з чужого незаконного володіння Відкритого акціонерного товариства «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій» (далі - ВАТ «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій») майно «Будівництво бази відпочинку» та з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕП» (далі - ТОВ «СТЕП») та ОСОБА_1 майно «Сауна лісопильного цеху».
2. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року в задоволені позову відмовлено.
3. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ВАТ «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій», яке є правонаступником орендного підприємства «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій № 27», є добросовісним набувачем спірного майна, а тому не може бути внього витребувано, оскільки вибуло із володіння Фонду з волі останнього на законних підставах.
4. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року частково задоволена апеляційна скарга Фонду, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Фонду до ВАТ «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій», ТОВ«СТЕП» про визнання права державної власності та витребування майна з чужого незаконного володіння скасоване. Провадження у справі в цій частині закрите.
5. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір у частині вимог Фонду до ВАТ «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій», ТОВ «СТЕП» виник між юридичними особами у правовідносинах із захисту речового права на нерухоме майно, що відповідає критеріям належності справи в цій частині позовних вимог до господарського судочинства. Оскільки не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (стаття 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції, яка діяла на час звернення до суду з позовом) суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.
6. У серпні 2019 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
7. Касаційна скарга, крім іншого, мотивована тим, що пред`явлені Фондом вимоги, як до фізичної особи, так і до юридичних осіб, взаємопов`язані і мають розглядатися в одному позові в межах однієї юрисдикції. Крім того, у березні 2016 року Фонд вже звертався до господарського суду з аналогічними вимогами, але йому було відмовлено у відкритті провадження.
8. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 403 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення зазначеної ухвали, якою було встановлено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
9. Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що касаційна скарга містить доводи про порушення судом апеляційної інстанції правил предметної юрисдикції.
10. На час вирішення Великою Палатою Верховного Суду питання про прийняття до розгляду цієї справи набрав чинності Закон України від 02 жовтня 2019 року № 142-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та щодо строків повернення справи». Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України у редакції цього Закону, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про недоцільність розгляду справи, зокрема, якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала.
11. ЦПК України у редакції, що діяла на час звернення Фонду до суду із позовом передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (пункти 1, 3 частини першої статті 15).
12. У статті 19 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
13. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
14. Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) передбачає, зокрема такий самостійний спосіб захисту права власності та інших речових прав, як витребування майна з чужого незаконного володіння - віндикація (стаття 388 ЦК України), зокрема і від добросовісного набувача.
15. Відповідно до статті 20 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
16. Згідно з пунктом 1 статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
17. Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
18. Отже, вимоги одного позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших, лише у тому випадку, якщо вони за предметом прямо не віднесені до юрисдикції різних судів.
19. Також правовий висновок щодо цивільної юрисдикції спорів, в яких вирішення вимог, пред`явлених до юридичної особи, прямо залежить від вирішення інших вимог до фізичної особи, з огляду на відсутність прямого визначення у процесуальному законодавстві належності предметів спору до певної юрисдикції, що ініційовані у суді та розглянуті судом першої інстанції на підставі процесуальних норм, які діяли до 15 грудня 2017 року, неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 201/9100/16?ц (провадження № 14-424цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 766/9544/17 (провадження № 14-77цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 469/1346/18 (провадження № 14-185цс19).
20. З тим, що Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне зазначати дату та місце розгляду справи у відповідній ухвалі також не можу погодитись з огляду на мотиви, викладені в окремій думці 05 вересня 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500 цс 19).
Таким чином, оскільки Великою Палатою Верховного Суду вже висловлювалася правова позиція щодо юрисдикції спору у правовідносинах подібних до цієї справи належним процесуальним рішенням Великої Палати Верховного Суду було б повернення справи на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду, а не постановлення ухвали про призначення справи до розгляду.
Суддя В. В. Пророк