Номер провадження: 22-ц/813/698/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Кучмій В.В.,

представника ОСОБА_2 адвоката Широкоброда С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання особи законним набувачем майна, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними та витребування майна,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 29.12.2016 року, просила:

-визнати ОСОБА_1 добросовісним набувачем майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-визнати ОСОБА_4 законним набувачем нерухомого майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-визнати за ОСОБА_4 , в інтересах якої діють ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , право власності на нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка обґрунтовувала вимоги тим, що 08 серпня 2014 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. за реєстр. № 1399, за умовами якого вона набула у власність квартиру АДРЕСА_3 .

Того ж дня, 08 серпня 2014 року, між позивачкою та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. за реєстр. № 1400, за умовами якого вона набула у власність ще одну квартиру під АДРЕСА_4 .

Згодом, 27 серпня 2014 року між позивачкою та її неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. за реєстр. № 1683, за умовами якого ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_3 .

Крім того, того ж дня, 27 серпня 2014 року, між позивачкою та її неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , було укладено ще один договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. за реєстр. №1684, за умовами якого ОСОБА_4 набула у власність ще одну квартиру під АДРЕСА_4 .

Знаючи, про наявність спору між ОСОБА_3 та відповідачем щодо подарованих квартир: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_5 будинку АДРЕСА_6 , ОСОБА_6 все ж таки здійснила відчудження квартир.

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати себе та свою неповнолітню доньку ОСОБА_4 законними набувачами вищезазначених квартир та визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, позивачка посилалась на те, що на момент укладення договорів дарування спірних квартир за реєстровими №№ 1399,1400 від 08 серпня 2014 року ОСОБА_3 мала це нерухоме майно у приватній власності, а тому позивачка вважає, що станом на 24 серпня 2014 року вона, як власник подарованого майна, мала право розпоряджатися ним на свій розсуд, зокрема укладати договори дарування за реєстровими №№ 1683,1684 від 27.08.2014, відповідно до яких подарувати своїй неповнолітній доньці спірні квартири.

Ухвалою Приморського районного суду у справі №522/13751/15-ц від 10 березня 2016 року до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Приморської РА ОМР в особі органу опіки та піклування, ОСОБА_3 про визнання особи законним набувачем та визнання права власності, був прийнятий позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє батько ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними та присвоєно об`єднаній цивільній справі №522/13751/15-ц.

Так, ОСОБА_2 пред`явив позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє батько ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 08.04.2015 року (т.1, а.с.79-83, 165-170), просив:

-визнати договір дарування від 08.08.2014 року, запис в реєстрі №1399, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В. недійсним;

-визнати договір дарування від 08.08.2014 року, запис в реєстрі №1400, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В. недійсним;

-визнати договір дарування від 27.08.2014 року, запис в реєстрі №1683, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В. недійсним;

-визнати договір дарування від 27.08.2014 року, запис в реєстрі №1684, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В. недійсним;

-витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №15033010 від 08.08.2014 року за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В.;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №15033122 від 08.08.2014 року за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В.;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_4 на квартиру за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В.;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_4 на квартиру за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В.

Позивач ОСОБА_2 обґрунтовував вимоги тим, що у період з 20 серпня 1993 року до 07 грудня 2006 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 під час якого ними було придбано квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 . Правовстановлюючі документи на обидві квартири були оформлені на ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року по справі №522/12248/13, яке набрало законної сили 25 червня 2014 року (т.2, а.с.72-74), встановлено, що зазначені квартири є спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_3 , здійснено поділ подружнього майна та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.84-86).

Таким чином, позивач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку набув право власності на 1/2 частину вищевказаних квартир.

Після отримання відповідної копії рішення, яке набрало законної сили, позивач звернувся до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області із заявами про державну реєстрацію прав, але рішеннями про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №18151729 від 19 грудня 2014 року та №18138991 від 19 грудня 2014 року у державній реєстрації йому було відмовлено у зв`язку з реєстрацією права власності на квартири за вищезазначеними адресами за іншою особою на підставі договорів дарування.

Як зазначається у позовній заяві, пізніше ОСОБА_2 стало відомо, що відповідно до договору дарування від 27.08.2014 року, запис в реєстрі №1683 та договору дарування від 27.08.2014 року, запис в реєстрі №1684, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв батько ОСОБА_5 , та посвідчених приватним нотаріусом Ткаченко О.В., зареєстровано право власності на спірні квартири в цілому за ОСОБА_4

04 липня 2016 року до суду надійшла заява від ОСОБА_2 у якій останній просив залишити без розгляду частину позовних вимог, викладених у позовній заяві від 08 квітня 2015 року, а саме, в частині:

-скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №15033010 від 08.08.2014 року за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В.;

-скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №15033122 від 08.08.2014 року за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В.;

-скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко Ольгою Вікторівною;

-скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ткаченко О.В. (а.с.75).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/13751/15 від 04.07.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якої діє ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію № 15033010, скасування рішення про державну реєстрацію № 15033122, скасування рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_7 , скасування рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_5 - залишено без розгляду (т.2, а.с.77).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування, укладений нотаріально між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 , яка складається в цілому з трьох кімнат, житл пл. 36,4 кв.м., заг. пл. 60,9 кв.м., в частині дарування 1/2 частини квартири та зареєстрований в реєстрі за №1399.

Визнано недійсним договір дарування, укладений нотаріально між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_4 , яка складається в цілому з трьох кімнат, житл. пл. 45,9 кв.м., заг. пл. 67,2 кв.м., в частині дарування 1/2 частини квартири та зареєстрований в реєстрі за №1400.

Витребувано від ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яка складається в цілому з трьох кімнат, житл. пл. 36,4 кв.м., заг. пл. 60,9 кв.м.

Витребувано від ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , яка складається в цілому з трьох кімнат, житл. пл. 45,9 кв.м., заг. пл. 67,2 кв.м.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.2, а.с.162-172).

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, відзив на них (т.2, а.с.222-226), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що спірні квартири були придбані подружжям ОСОБА_7 та за їх спільні кошти не заперечуються сторонами та встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року у справі №522/12248/13, яке набрало законної сили 25 червня 2014 року, та згідно якого за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , та на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 .

У відповідності до ч.ч. 1,4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З цих підстав, факт належності позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 на праві власності 1/2 частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , доказуванню не підлягає.

Разом з тим, рішеннями № 18151729 та №18138991 від 19 грудня 2014 року державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Одеської області Оперчук І.М. ОСОБА_2 було відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/2 часток вищевказаних квартир, у зв`язку з тим, що право власності на ці квартири зареєстровано за іншою особою на підставі договору дарування.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що вже після судового рішення про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили 25.06.2014 року, та згідно якого йому на праві власності належить по 1/2 частині вищевказаних квартир, 08.08.2014 року, без згоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 здійснила дарування вищевказаних квартир ОСОБА_1 , на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. за реєстровими номерами НОМЕР_1 та 1400, за умовами якого ОСОБА_1 набула у власність вищевказані квартири: АДРЕСА_3 (а.с.18-19), та АДРЕСА_8 5 в будинку АДРЕСА_6 (а.с.22-23).

Зазначені доводи ОСОБА_2 , підтверджуються матеріалами справи, є обгрунтованими і слушними.

Також із матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2014 року розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладення договору дарування квартир на ім`я малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_1 надано дозвіл на вчинення правочинів шляхом укладення договорів дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 67,2 кв.м., і квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв.м. на ім`я малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дозволено підписати договір дарування від імені малолітньої ОСОБА_4 , батьку дитини ОСОБА_5 (а.с.26-27, 29).

У зв`язку з цим, 27.08.2014 року між ОСОБА_1 та її неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , було укладено 2 договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. за реєстровим № 1683 та № 1684, за умовами яких ОСОБА_4 набула у власність вищевказані квартири: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_5 будинку АДРЕСА_6 (а.с.10-11, 14-15).

Таким чином, на даний час власницею вищевказаних квартири є неповнолітня ОСОБА_4 , що підтверджується Витягами з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції, з урахуванням вимог, передбачених статтями 392, 626, 627, 638, 717, 719 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 , відчуджуючи вищевказані спірні квартири ОСОБА_1 , ввела в оману приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. шляхом підписання заяв про те, що на момент придбання вищезазначених квартир у зареєстрованому шлюбі не перебувала, та ні з ким не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу, зазначені у договорах дарування за реєстровими №1399, та №1400 від 08.08.2014 квартири не є спільною сумісною власністю подружжя і належать їй на праві особистої приватної власності.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції правильно і обгрунтовано виходив із того, що у відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому суд обгрунтовано зазначив, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, були порушені дарувальником.

Відповідно до п.п.4,6 договорів дарування за реєстр. № 1399 та № 1400 від 08.08.2014, укладених між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана), дарувальник стверджувала, що від Обдарованої не приховано обставин, які мають істотне значення щодо вищевказаних квартир; що відсутні судові спори; внаслідок дарування не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних осіб; обтяжень, а також будь-яких прав третіх осіб щодо вказаних квартир; що квартири не є спільною сумісною власністю подружжя.

Тобто, вказуючи про те, що вищевказані спірні квартири належать дарувальниці ОСОБА_3 на праві приватної власності, вона приховала існування судового спору між нею і позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_8 щодо права власності на ці квартири. Більше того, вона приховала, що на момент укладення договорів дарування спірних квартир, існувало рішення суду, яке в подальшому набуло законної сили, та згідно якого право власності на 1/2 частин вказаних квартир визнано за ОСОБА_8 .

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 не мала права розпоряджатися вищевказаними квартирами в розмірі 1/2 їх часток. Оскільки остання була обізнана про право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на вищезазначені квартири, то суд дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_3 , які полягали у даруванні квартир ОСОБА_1 , були вчинені умисно, адже остання знала про відсутність права розпоряджатися цим майном без згоди на те ОСОБА_2 та оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З цих підстав, суд дійшов обгрунтованого висновку про незаконність укладених договорів дарування вищевказаних квартир, укладених між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Що стосується питання про обгрунтованість рішення щодо витребування 1/2 часток вищевказаних квартир власником цих часток ОСОБА_2 від набувача ОСОБА_4 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України, у справі № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року, Верховний Суд України зазначив, що ст. 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що визнання добросовісним набувачем не вимагається і крім того, не є належним способом судового захисту, як то передбачено ст. 16 ЦК України, оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Суд першої інстанції також правильно зазначив, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Однак, щодо визнання за неповнолітньою ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , то суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, як то передбачено ст. 392 ЦК України.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

У відповідності до ст.ст. 387, 388 ЦК України, якими передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, та від добросовісного набувача.

Тобто, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Разом із тим, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Відповідно до статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Судом першої інстанції обгунтовано встановлено, що оскільки позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 є безспірним власником 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , то ОСОБА_2 має право витребувати 1/2 частку кожної з квартир у відповідача ОСОБА_4 в порядку ст.388 ЦК України.

З підстав викладеного, необгрунтованими є доводи представника заявника апеляційної скарги адвоката Кучмій В.В. про те, що суд не вправі застосовувати ст. 388 ЦК України, не визнавши недійсними договори дарування, які були укладені між ОСОБА_1 на користь своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 .

При цьому суд правильно виходив із того, що виходячи із практики Верховного Суду, у разі якщо після недійсного правочину було укладено ще декілька правочинів, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і задовольняти заявлений позов про витребування майна із володіння у останнього набувача, оскільки це майно вибуло із власності ОСОБА_2 поза його волею.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , є не обґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх первісних позовних вимог, заперечень проти зустрічних позовних вимог та доводів апеляційних скарг.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід відхилити, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра