Провадження № 22-ц/824/700/19 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 листопада 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариста «Райффайзен Банк Аваль», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та відшкодування збитків,-

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який надалі доповнив і мотивував тим, що 20 лютого 2008 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки та договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, укладеним 20 лютого 2008 року між ОСОБА_2 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Посилався, що умови укладеного 20 лютого 2008 року між ОСОБА_2 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитного договору суперечать низці нормативно-правових актів та порушують його права. Всупереч «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженим постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, перед укладенням договору банк не надав повної інформації по кредиту, а позичальник і поручитель не надали письмового підтвердження про ознайомлення з цією інформацією, договір не містить детального розпису загальної сукупної вартості кредиту, банк незаконно отримав комісію за надання кредиту, а умова про її сплату є несправедливою і потягла невірне визначення процентів у бік збільшення, банк не попередив про валютні ризики та про відсутність у банку індивідальної ліцензії на валютні операції. Банк включив до договору умови, які є несправедливими, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику і поручителю що свідчить про нечесну підприємницьку практику, яка заборонена ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», а такий правочин є недійсним.

Окрім того, умови кредитного договору є жорсткими і несправедливими, в договорі

- 2 -

відсутня рівність у відносинах сторін, на споживача покладені всі ризики щодо повернення кредиту, покладено значну кількість обов`язків та надано незначну кількість прав для свого захисту, що свідчить про істотний дисбаланс прав і обов`язків на шкоду споживача. З підвищенням курсу іноземної валюти, збільшився розмір відповідальності за кредитом, зросла його вартість та збільшився борг, тобто ризик зміни курсу несуть позичальник і поручитель, що у свою чергу є підставою вважати іпотечний договір та договір поруки недійсними.

Зазначав, що відповідно до положень ст.99 Конституції України та ст.192 ЦК України єдиним законним засобом платежу в Україні є гривня, а використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України згідно ст.533 ЦК України допускається у випадках і в порядку встановлених законом. Оскільки надання кредиту і його оплата в іноземній валюті є валютними операціями, то згідно ст.5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» потребують наявності не тільки генеральної, а й індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, яка у позикодавця відсутня, що свідчить про незаконність укладеного договору.

Вказував, за результатами проведення переговорів 30 серпня 2012 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, однак банк оцінив вартість квартири у меншому розмірі, ніж була досягнута між ними домовленість, а надати квартиру йому в оренду взагалі відмовив, що є шахрайством. Вказаний у цьому договорі розмір боргового зобов`язання 113669,65 доларів США є невірним, фактично борг становить 46783 долари США, що свідчить про несправедливість істотних умов договору, його укладення внаслідок обману та є підставою для визнання недійсним. Окрім того, договір про задоволення вимог іпотекодержателя є недійсним, так як ще до моменту укладання договору порука припинилася на підставі ст.559 ЦК України, бо розмір основного зобов`язання без його згоди змінився, що потягло збільшення обсягу відповідальності майновоого поручителя.

Послаючись на ст.203, 215, 227, 230 ЦК України просив визнати недійсними: кредитний договір, укладений 20 лютого 2008 року між ОСОБА_2 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», договір поруки, укладений 20 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», договір іпотеки, укладений 20 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 30 серпня 2012 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з банку на його користь 662876,98 грн. завданих збитків. Вимоги мотивував тим, що внаслідок обману з боку банку він 30 серпня 2012 року підписав договір про задоволення вимог іпотекодержателя, де визначений сторонами розмір боргу складає 908561,51 грн. Незаконними діями банку, який на підставі цього договору провів відчуження квартири за заниженою ціною, йому спричинена матеріальна шкода у розмірі 331438,49 грн. Відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман відшкодовує збитки у подвійному розмірі, який становить 662876,98 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 10 липня 2017 року узадоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його вимог про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 30 серпня 2012 року і стягнення збитків та ухвалити нове, яким його вимоги в цій частині задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обстаивнам справи, порушення

- 3 -

судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд спочатку проголосив вступну і резолютивну частину, а потім встановлював виключно ті обставини, які йому потрібні для обгрунтування. Суд не дослідив та не дав оцінку тому, що він просив визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя на підставі ст.230 ЦК України, бо банк при підписані договору увів його в оману, що вплинуло на зміст його волевиявлення і спотворило його. Омана полягає в тому, що банк замовчав існування обставин щодо порядку встановлення ціни квартири при її примусовому продажу, передбачених ст.ст.38, 39 Закону України «Про іпотеку», які перешкоджали укладенню договору і призвели до реалізації предмета іпотеки за заниженою ціною, а не за тією, яка вже була встановлена сторонами в договорі іпотеки в сумі 784717 грн. Суд не дослідив, що зміст ст.ст.38, 39 Закону України «Про іпотеку» банком йому не роз`яснювався. Також, омана полягає в тому, що при укладенні договору банк замовчав існування обставин щодо припинення поруки згідно ст.559 ЦК України через суттєве збільшення зобов`язань позичальника без його згоди. Якби він знав про існування вказаних обставин, то договір би не підписав. Суд не дослідив п.5.1 договору поруки, який вказує на припинення відповідальності поручителя після виконаня боргових зобов`язань у повному обсязі і приховує можливе автоматичне припинення поруки при збільшенні обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Суд при ухваленні рішення не застосував ст.230 ЦК України, що свідчить про порушення норм матеріального права. Відповідно суд не дослідив чи заподіяні йому збитки, з огляду на те, що ціна іпотеки була визначена сторонами у договорі іпотеки у розмірі 784717 грн., що складало 155389,50 доларів США і покривало всю суму кредиту, а реалізація за заниженою ціною 518769 грн. за укладеним внаслідок обману договором про задоволення вимог іпотекодержателя призвела до заподіяння йому збитків, які мають бути відшкодовані в подвійному розмірі.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що відмовляючи у позові з підстав недоведеності наявності обману суд не врахував, що вимоги про це заявлялися лише щодо встановлення у кредитному договорі комісії, що прямо зборонено законодавством України про захист прав споживачів. Водночас суд не звернув увагу та взагалі не дав оцінку, що креитний договір вцілому оскаржувався на підставі ст.227 ЦК України, оскільки надання кредиту і його оплата в іноземній валюті є валютними операціями, то згідно ст.5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» потребують отримання не тільки генеральної, а й індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, яка у позикодавця відсутня. Окрім того, суд не дослідив та не дав оцінку доводам про необхідність дослідження обставин про те, чи поширюється на право здійснювати цю валютну операцію щодо видачі кредиту у валюті у розмірі 98000 доларів дія генеральної ліцензії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Суд не врахував, що вона не має доходів у валюті, що у свою чергу унеможливлює видачу їй кредиту у валюті та є порушенням п.п.«г» п.4 ст.5 Декрету КМ України, який вказує на необхідність індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подані його довірителями апеляційні скарги та викладені в них доводи підтримав, просив задоволити і скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» подав заяву про розгляд справи без його

- 4 -

участі.

В судовому засіданні представником скаржників ОСОБА_3 заявлене клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання дій протиправними, визнання протиправним і нечинним нормативно-правового акту, який розглядається Окружним адміністративним судом м.Києва, яке відхилене з наступних підстав.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції.

В тому числі законодавець більш детально врегулював підстави зупинення судом провадження у справі. Зокрема, якщо за попередньою нормою (п.4 ч.1 ст.201 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою зупинення провадження була неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої, то згідно п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) окрім зазначення про можливістьзупинення провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, зоконодавець вказав, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, за змістом указаної норми підставою зупинення провадження у справі є виключно об`єктивна неможливість встановлення судом обставин (фактів), які є предметом судового розгляду, та їх оцінку, без вирішення іншої справи.

Як вбачається із матеріалів даної справи, предметом спору є визнання недійсним кредитного договору та пов`язаних із ним забезпечувальних договорів, з підстав невідповідності вимогам закону. Водночас в іншій адміністративній справі № 640/523/19 за позовом ОСОБА_1 до НБУ, яка розглядається Окружним адміністративним судом м.Києва, предметом спору є протиправність і нечинність положень п.1.5 глави 1 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ № 483 від 14 жовтня 2004 року.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наявність іншого спору між ОСОБА_1 та Національним Банком України щодо неправомірності нормативно-правового акту не впливає на вирішення спору в даній справі про визнання недійсним кредитного договору та пов`язаних із ним забезпечувальних договорів, оскільки дозволяє суду на підставі зібраних доказів встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду в даній справі.

Окрім того, згідно приписів ч.3 ст.210 ЦПК України зупинення провадження у справі на стадії її розгляду по суті передбачено тільки з підстав, встановлених п.п.1-3 ч.1 ст.251 ЦПК України, тобто зупинення провадження у справі на стадії її розгляду по суті за п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України не передбачено.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів бере до уваги розумність строків розгляду справи, що згідно ст.2 ЦПК України належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства і є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

З матеріалів вбачається, що дана справа не знаходить свого вирішення на протязі

- 5 -

більш як чотирьох років.

В судовому засіданні після відхилення клопотання про зупинення провадження представник скаржників ОСОБА_3 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на поважність причин неявки його довірителів до суду та їх бажання взяти участь у розгляді. Колегія суддів відхила таке клопотання, оскільки представник не надав суду апеляційної інстанції доказів про поважність причин неявки скаржників. При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали судові повістки 24 жовтня 2019 року, тобто завчасно, і мали можливість спланувати роботу з урахуванням судового засідання по розгляду даної справи.

Відхиляючи клопотання про відкладення, суд враховує, що згідно ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 таОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 20 лютого 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і третьою особою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № , згідно якого банк надав позичальниці кредит для придбання нерухомого майна у вигляді квартири в розмірі 99960 доларів США терміном на 10 років із сплатою 14 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

20 лютого 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і позивачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки № , за яким поручитель зобов`язався відповідати

- 6 -

перед банком за виконання позичальницею ОСОБА_2 зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Окрім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 лютого 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і позивачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, згідно якого позивач передав в іпотеку належне йому майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Також, судом встановлено, що 30 серпня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з одного боку та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з іншого боку укладено нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого сторони погодили розмір невиконаного позичальницею ОСОБА_2 боргового зобов`язання у сумі 908561,51 грн. та іпотекодавець ОСОБА_1 передав іпотекодержателю у власність в рахунок виконання боргового зобов`язання іпотечне майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Вартість предмета іпотеки визначена сторонами на підставі експертної оцінки у розмірі 518769 грн. Також погоджено, що з моменту нотаріального посідчення цього договору, іпотекодержатель не матиме будь-яких вимог до позичальника щодо виконання ним боргового зобов`язання.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки його недоведеністю. При цьому суд виходив із відсутності доказів протиправності діяння чи бездіяння відповідача та вчиненнями дій сторін за власним переконанням та на власний ризик.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та зроблені в результаті порушення судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК).

Згідно положень ст.215 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), яка визначає зміст судового рішення, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати, як і мотивувати застосування зазначених у рішенні нормативно-правових актів.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав і просив визнати недійсними договір споживчого кредиту та ряд пов`язаних з ним договорів: договір поруки, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому позивач обгрунтовував недійсність оспорюваних договорів, посилючись на різні правові підстави, зокрема невідповідність закону (ч.1 ст.203 ЦК України), відсутність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій (ст.227 ЦК України), уведення споживача в оману (ст.230 ЦК України), нечесну підприємницьку практику (ст.19 ЗУ«Про захист прав споживачів»).

- 7 -

Ухвалючи рішення, суд не в повній мірі врахував предмет спору в даній справі, не встановив обставин, що мають значення для справи в контексті позовних вимог, та не визначив відповідні до них правовідносини. Суд не дав системної та послідовної оцінки всіх доводів позивача щодо недійсності правочинів, в тому числі не зазначив мотивів, з яких він відхиляє наведені позивачем доводи та міркування щодо недійсності договорів з урахуванням наведених позивачем обгрунтувань.

При вирішенні спору суд не дав оцінки відповідності вимог позивача правови нормам, на які посилався позивач на обгрунтування недійсності правочинів, та не дав належної правової оцінки правомірності посилань позивача на ці норми.

Окрім того, суд не дав у рішенні оцінки доводам позивача щодо наявності підстав для стягнення матеріальних збитків.

Натомість, суд послався у рішенні, що позивач не надав суду доказів про допущену при укладанні договору помилку щодо природи правочину, що суперечить вимогам позивача, який не обгрунтовував визнання недійсними договорів, як укладених ним внаслідок помилки (ст.229 ЦК України).

Також, суд зазначив у рішенні, що відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів удаваними, що також не було предметом вимог та доводів позивача.

Наведене свідчить про незаконність і необгрунтованість судового рішення.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Такі ж вимоги щодо обгрунтування судових рішень і необхідності відповіді на доводи сторін містить і практика Європейського суду з прав людини, яка вказує, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

На думку колегії суддів допущене судом порушення призвело до обмеження прав ОСОБА_1 на справедливий суд, передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, оскільки в даному випадку розгляд справи неможливо вважати справедливим.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та ухвалене в результаті порушення судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів прийшла до висновку, що

- 8 -

позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним кредитного договору на підставі ст.227 ЦК України з підстав відсутності у банку відповідного дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, а саме індивідуальної ліцензії.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час укладання кредитного договору) визначає, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю на момент виникнення спірних правовідносин, був Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст.5 цього Декрету (в редакції на час укладання кредитного договору) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Індивідуальної ліцензії потребують зокрема такі види валютних операцій: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (пп. «в» п.4 ст.5 Декрету), використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (пп. «г» п.4 ст.5 Декрету).

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету КМ України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на

- 9 -

час видачі третій особі ОСОБА_2 кредиту законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов`язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Щодо вимог пп. «г» п.4 ст.5 Декрету КМ України про необхідність індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМ України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Аналогічні роз`яснення містять п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Згідно п.11 цієї ж постанови у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (п.п.«г» п.4 ст.5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень ст.11 цього Декрету, ст.44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у МЮ України 9 листопада

- 10 -

2004 року № 1429/10028). Згідно з п.1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на момент укладення оспорюваного позивачем кредитного договору мав банківську ліцензію НБУ № 10 від 11 жовтня 2006 року та дозвіл № 10-4 від 11 жовтня 2006 року на здійснення валютних операцій, який є генеральною ліцензією і згідно якого банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі й з розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України у вигляді надання кедитів фізичним особам в іноземній валюті.

За таких обставин вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ст.227 ЦК України, а саме відсутності у відповідача індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу для здійснення таких операцій задоволеню не підлягають як такі, що не грунтуються на законі.

З викладених вище підстав колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що видана ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» генеральна ліцензія згідно п.п. «в» п.4 ст.5 Декрету поширюється не на всі валютні операції з надання і одержання кредитів в іноземній валюті, а виключно на ті, за якими терміни і суми кредитів не перевищують встановлені законодавством межі, а факт невизначення законом відповідних термінів та меж та відсутність індивідуальної ліцензії позбавляли банк права видавати їй кредит у сумі 98000 доларів США на обумовлений договором строк. Даним доводам дана оцінка, зокрема, що оскільки на час видачі ОСОБА_2 кредиту у валюті законодавством України не було встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватися.

Щодо посилань ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на те, що банк видав їй кредит у валюті готівкою, що у свою чергу потребувало індивідуальної ліцензії, бо п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у контексті п.1.2 цього ж Положення надає банку дозвіл на використання без ліцензії виключно безготівкової іноземної валюти, то колегія суддів прийшла до висновку про їх безпідставність з таких міркувань.

Відповідно до п.1.2 вказаного Положення (в редакції на час укладення кредитного договору) воно регламентує порядок та умови видачі НБУ резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. При цьому п.1.5 Положення містить перелік випадків коли індивідуальна ліцензія не потрібна, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

- 11 -

Як вбачається із кредитного договору, укладеного 20 лютого 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і третьою особою ОСОБА_2 , надання позичальниці кредиту відбулося у безготівковій формі шляхом зарахування банком іноземної валюти на її поточний рахунок, що прямо передбачено п.6.1 кредитного договору. Після чого позичальниця відповідно до п.6.3 договору зняла із свого рахунку іноземну валюту готівкою.

Отже, в даному випадку ОСОБА_2 помилково ототожнює зняття нею готівкової валюти із свого рахунку із безготівковим порядком надання кредиту, установленим договором, що за своїм змістом є різними обставинами.

З огляду на те, що перерахування коштів позичальниці відбулося в безготівковому прядку, то відповідно до п.1.5 Положення така операція банку не потребує індивідуальної ліцензії (п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Окрім того, позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги про визнання недійсним кредитного договору на підставі ст.230 ЦК України як укладеного з підстав введення позичальника і поручителя в оману з боку банку, який скористався відсутністю у позичальника і поручителя спеціальних знань про валютне кредитування і шляхом обману включив у кредитний договір несправедливі умови, в тому числі щодо валютних ризиків та комісії.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Про це ж саме йдеться і у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зокрема вказано, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Всупереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), згідно якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів, у розумінні ст.58-59 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), що при укладенні кредитного договору позичальниця ОСОБА_2 чи позивач як поручитель були уведені в оману відповідачем, зокрема, що працівники банку заперечували наявність якихось конкретних обставин щодо видачі кредиту, в тому числі у валюті, які можуть перешкодити його укладенню чи замовчували їх існування. Позивач не надав доказів, що працівники відповідача перешкоджали позичальниці чи йому ознайомитися із кредитним договором, чи що сторони не мали змоги отримати його проект, вивчити його, тощо.

Видача кредиту у валюті - доларах США та можливі коливання курсу не є уведенням в оману, як помилково вважає позивач, поскільки у позичальниці та поручителя існувала

- 12 -

можливість передбачити в момент укладення договору можливі зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг у 1996 році національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Зокрема при уведенні гривні у 1996 році її курс становив близько 1,7 грн. за 1 долар США, а на момент отримання кредиту - близько 5,05 грн. за 1 долар США, тобто зріс утрічі.

Навпаки судом встановлено, що позичальниця з такими умовами договору погодилася та підписала його за власним бажанням та на власний ризик, підписала кожен аркуш договору та тривалий час його виконувала, погашаючи кредит до моменту виникнення світової фінансової кризи восени 2008 року.

Відповідно до положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Отже, підстави для визнання недійсним кредитного договору з цих мотивів відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність п.1.3.1 кредитного договору щодо сплати нею при отриманні кредиту комісії у розмірі 1960 доларів США, як укладеного внаслідок обману з боку банку, який замовчав інформацію про законодавчо встановлену заборону банкам брати комісію, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

За положеннями абз.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, проценти або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10 травня 2007 року (чинні на час укладання кредитного договору), банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати сукупну вартість кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, в тому числі перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10 травня 2007 року (були чинними на час укладання кредитного договору), згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Тобто, чинне на час укладення кредитного договору законодавство не містило заборони банкам встановлювати у договорі комісію у якості плати за надані послуги, а лише містило заборону встановлювати платежі, за дії, які не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального

- 13 -

чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 ст.1 Закону).

Отже, за змістом наведених норм послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб.

За умовами п.1.3.1 договору банк отримав комісію за надання послуги, а саме - надання споживачу кредиту для задоволення його особистих потреб, що відповідає як вимогам закону, так і умовам кредитного договору.

Також, позивачем заявлені вимоги про недійсність кредитного договору у зв`язку із включенням банком до договору несправедливих умов та використання банком нечесної підприємницької практики, що потягло порушення прав позичальниці та його як споживачів, передбачених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема позивач мотивує вимоги тим, що працівники банку при підписанні кредитного договору увели їх в оману, запевнивши про відповідність змісту договору вимогам закону, не надали повної інформації по кредиту, договір не містить сукупної його вартості, банк незаконно отримав комісію за надання кредиту. Окрім того, умови кредитного договору є жорсткими і несправедливими, в договорі відсутня рівність у відносинах сторін, на споживача покладені всі ризики щодо повернення кредиту, покладено значну кількість обов`язків та надано незначну кількість прав для свого захисту, що свідчить про істотний дисбаланс прав і обов`язків на шкоду споживача. З підвищенням курсу іноземної валюти, збільшився розмір відповідальності за кредитом, зросла його вартість та збільшився борг, тобто ризик зміни курсу несуть позичальник і поручитель.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», який в редакції на момент укладання кредитного договору не містив заборони на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Згідно ч.2 ст.11 вказаного Закону (в редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно з ч.5 ст.11 вказаного Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положенняя може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Частина 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що

- 14 -

вводить споживача в оману.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і третьою особою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № , згідно якого банк надав позичальниці кредит для придбання нерухомого майна (квартири) в розмірі 99960 доларів США терміном на 10 років із сплатою 14 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

Укладений між сторонами кредитний договір та додатки містять повну і детальну інформацію про права і обов`язки його учасників, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору). Зміст договору відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, порядок отримання і повернення кредиту, його вартість та розмір платежів. Сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. При цьому кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за його невиконання, які передбачені ЦК України. Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.

Доводи позивача про те, що при укладенні кредитного договору банком не було надано позичальниці ОСОБА_2 як споживачу передбачену законом інформацію про умови кредитування, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту, повідомлення про валютні ризики, що є порушенням ст.ст.11,19 Закону України «Про захист прав споживачів» необгрунтовані та спростовуються укладеним між сторонами кредитним договором.

Відповідно до ст.15 кредитного договору позичальниця ОСОБА_2 засвідчила та гарантувала, що умови цього договору є для неї зрозумілими та відповідають її інтересам (п.15.4). У разі зміни курсу іноземної валюти щодо гривні всі валютні ризики несе вона, їй розтлумачено і вона згодна, що зміна курсу іноземної валюти може привести до значних збитків та погіршення її фінансового стану (п.15.5). Позичальниця підтверджує, що перед укладанням договору вона повідомлена в письмовій формі про всі мови споживчого кредитуваннята орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженим постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року.

Отже, на час укладення кредитного договору позичальниця була в повному обсязі ознайомлена з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується відповідними підписами.

Це ж стосується посилань позивача ОСОБА_1 на те, що він не був ознайомлений із умовами кредитного договру, що спростовується укладеним ним договором поруки,згідно п.2.5 якого він підтверджує, що ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст, згоден виступати поручителем і не знаходиться під впливом омани чи обману.

Окрім того, як вище вказувалося видача кредиту у доларах США та можливі коливання курсу не є несправедливими умовами договору, як помилково вважає позивач,

- 15 -

оскільки у позичальника при належній завбачливості існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг у 1996 році національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті (п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Однак ОСОБА_2 з такими умовами договору погодилася та підписала їх за власним бажанням, прийнявши на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу гривні України до іноземної валюти.

Отже, позивачем не доведно порушення з боку відповідача положень ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не доведено, що при укладенні кредитного договору з боку банку мало місце здійснення нечесної підприємницької практики чи несправедливість умов.

З огляду на викладене колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору.

Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, відповідно відсутні і підстави для визнання недійсними з наведених позивачем мотивів забезпечувальних договорів поруки та іпотеки.

Позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 30 серпня 2012 року, між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на підставі ст.230 ЦК України як укладеного з підстав введення його як іпотекодавця в оману, яка полягає в тому, що банк замовчав існування обставин щодо ціни продажу квартири, які перешкоджали укладенню договору і призвели до реалізації предмета іпотеки за заниженою ціною, а не за тією, яка вже була встановлена сторонами в договорі іпотеки в сумі 784717 грн. Також, омана полягає в тому, що при укладенні договору банк замовчав існування обставин щодо припинення поруки згідно ст.559 ЦК України через суттєве збільшення зобов`язань позичальника без його згоди.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Колегія суддів важає, що наведені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Судом встановлено, що 30 серпня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з одного боку та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з іншого боку укладено нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого сторони погодили розмір невиконаного позичальницею ОСОБА_2 боргового зобов`язання у сумі 908561,51 грн. та іпотекодавець ОСОБА_1 передав іпотекодержателю у власність в рахунок виконання боргового зобов`язання іпотечне майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Вартість предмета іпотеки визначена сторонами на підставі експертної оцінки у розмірі 518769 грн. Також погоджено, що з моменту нотаріального посвідчення цього договору, іпотекодержатель не матиме будь-яких вимог до позичальника щодо виконання ним боргового зобов`язання.

Отже, по-перше, посилання позивача на те, що мала місце реалізація предмета іпотеки шляхом його примусового продажу безпідставні, оскільки звернення стягнення відбулося у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет

- 16 -

іпотеки, а не його продажу.

По-друге, доводи позивача про реалізацію предмета іпотеки за заниженою ціною необгрунтовані, оскільки вартість предмета іпотеки визначена сторонами добровільно на підставі експертної оцінки у розмірі 518769 грн., що повністю відповідає приписам ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», згідно якої ціна предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Будь-яких доказів про те, що дана експертна оцінка є заниженою чи невідповідає дійсності позивачем суду не надано.

По-третє, доводи позивача про те, що мала бути застосована ціна предмета іпотеки, визначена при укладанні договору іпотеки у розмірі 784717 грн., що складало 155389,50 доларів США і покривало всю суму кредиту, безпідставні, оскільки намагання позивача, перевести 155389,50 доларів США (визначені станом на 20 лютого 2008 року за курсом 5,05 грн. за 1 Долар США) у гривні за курсом 7,9930 грн. станом на 30 серпня 2012 року, що становить 1240000 грн., суперечать ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», згідно якої ціна предмета іпотеки встановлюється або за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності саме на моент звернення стягнення, а не на момент укладення договору іпотеки, як помилкоко вважає скаржник.

По-четверте, доводи позивача про заподіяння йому збитків внаслідок укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, які мають бути відшкодовані в подвійному розмірі, необгрунтовані, оскільки із вказаного договору вбачається, що борг позичальниці ОСОБА_2 визначено сторонами у сумі 908561,51 грн., а вартість предмета іпотеки - 518769 грн. Однак, незважаючи на явну неспівмірність боргу та вартості квартири сторони припинили боргові зобов`язання позичальниці за кредитним договором.

З викладених вище підстав колегія суддів відхиляє викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи про недійсність договору з огляду на те, що ціна предмета іпотеки за згодою сторін вже була визначена сторонами у договорі іпотеки у розмірі 784717 грн. і мала бути застосована при задоволенні вимог іпотекодержателя. При цьому колегія суддів звертає увагу, що вказана у договорі іпотеки ціна предмета іпотеки 784717 грн. не є ціною іпотеки на момент звернення стягнення, як помилково вважає позивач.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо нероз`яснення йому як майновому поручителю змісту ст.ст.38, 39 Закону України «Про іпотеку» при укладанні договору, не грунтуються на законі, оскільки банк не має такого обов`язку, встановленого законом.

Також, відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору про задоволення вимог іпотекодержателя з підстав замовчування банком існування обставин щодо припинення майнової поруки згідно ст.559 ЦК України через суттєве збільшення зобов`язань позичальника без згоди іпотекодавця.

По-перше, зміни обсягу зобов`язання не відбулося, оскільки зобов`язання визначене в іноземній валюті.

По-друге, доводи позивача щодо припинення його майнової поруки у зв`язку із істотною зміною обсягу зобов`язань боржниці ОСОБА_2 , виконання яких забезпечено договором іпотеки від 20 лютого 2008 року, безпідставні, оскільки зміна обсягу основного зобов`язання не потребує погодження з іпотекодавцем, який в будь-якому разі відповідає перед кредитором лише в межах вартості майна, переданого в іпотеку, незалежно від зміни обсягу зобов`язань боржника за основним договором.

По-третє, норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) і на які посилається позивач, не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем (іпотекодавцем).

Аналогічні роз`яснення містить п.23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого

- 17 -

суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недійсність п.5.1 договору поруки, який вказує на припинення відповідальності поручителя після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі і приховує можливе автоматичне припинення поруки при збільшенні обсягу відповідальності поручителя без його згоди, що свідчить про уведення позивача в оману, колегія суддів відхиляє як безпідставні. В даному випадку зазначене положення п.5.1 договору поруки ніяким чином не стосується договору іпотеки. Дані договори поруки та іпотеки, як і зміст поруки та майнової поруки (іпотеки) різні, регулюються різними правовими нормами і їх укладення тягне різні правові наслідки, зокрема припинення поруки не свідчить про припинненя майнової поруки (іпотеки) і навпаки.

У зв`язку із відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як укладеного внаслідок уведення його в оману, не підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування збитків у подвійному розмірі згідно ч.2 ст.230 ЦК України.

З викладених вище підстав колегія суддів відхиляє доводи обох апеляційних скарг щодо наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів, яким при прийнятті постанови апеляційним судом дана детальна оцінка.

Решта доводів обох апеляційних скарг врахована судом при скасуванні рішення суду першої інстанції і ухваленні нового рішення.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 10 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариста «Райффайзен Банк Аваль», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та відшкодування збитків.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: