Справа № 466/7157/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

секретар с/з ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

справа 466/7157/18

2/466/464/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова, керівника (ліквідатора) ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова ОСОБА_5, Управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника Управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6, міського голови м. Львова ОСОБА_7, про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати, порушення умов Колективного договору

ВСТАНОВИВ :

04.09.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова, керівника (ліквідатора) ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова ОСОБА_5, Управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника Управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6, міського голови м. Львова ОСОБА_7, про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати, порушення умов Колективного договору, в якому просить суд ухвалити рішення, яким зобов'язати головного Розпорядника коштів міського голову м.Львова А.І. ОСОБА_7 забезпечити виділення коштів на погашення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплат у зв'язку з затримкою термінів її виплати за період липень 2017р. - липень 2018р. у сумі 324878,53 грн.; зобов'язати Розпорядника коштів начальника управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6 забезпечити виділення коштів на погашення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в зв'язку з затримкою термінів її виплати за період липень2017р-липень 2018р. в сумі 324878,53 грн.; стягнути з ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова, нараховану, але невиплачену заробітну плату за період липень 2017 -липень 2018р., індексацію заробітної плати та компенсацію працівнику втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у сумі 324878,53 (триста двадцять чотири тисячі вісімсот сімдесят вісім гривень пятдесят три копійки).

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач покликається на те, що ОСОБА_2 працює на посаді медсестри 5-стоматології у ОСОБА_4 5-ій стоматологічній поліклініці з 12.12.1994р., що підтверджується копією трудової книжки. Оригінал трудової книжки на даний час зберігається у відповідача 1 ОСОБА_4 5 та стоматологічна поліклініка м.Львова.

Починаючи з 01 липня 2017р. по 31 липня 2018р. позивачу не виплачувалась заробітна плата з невідомих для неї причин. За вказаний період з 01 липня 2017р. по 31 липня квітня 2018р. ОСОБА_2 сумлінно виконувала свої посадові обов'язки.

Всупереч вимогам ст.110 Кодексу Законів про Працю, власник або уповноважений ним орган не повідомляв позивача при кожній виплаті заробітної плати про період, за який провадиться оплата праці, загальну сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

У зв'язку з невиплатою заробітної плати за період з липня 2017р. по 31 листопада 2017р. позивач ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з заявою стосовно невиплати заробітної плати за період з липня 2017р. по 31 листопада 2017р. Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова від 04.12.2017р. у справі № 466/9507/17, зобов'язано стягнути з ОСОБА_4 5- ої стоматолгічної поліклініки заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 12299 грн.24 коп. та судового збору у сумі 800 грн.) Ухвалою суду від 22 грудня 2017р. була виправлена описка у судовому наказі .

Станом на 27 серпня 2018р. судовий наказ не виконано, заборгованість з заробітної плати позивачу не виплачена, що стало підставою для повторного звернення до суду.

Відповідно до наведеного розрахунку, заборгованість з виплати заробітної плати за період липень 2017 - липень 2018р. з індексацією заробітної плати та компенсацією працівнику втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати складає 324878,53 (триста двадцять чотири тисячі вісімсот сімдесят вісім гривень пятдесят три копійки).

Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб юридичного захисту.

Відповідно до п.1 ст.1 Протоколу до Конвенції, поняття «майно» відноситься до заробітної плати і за чисельними рішеннями Європейського суду з прав людини підлягає відшкодуванню як наприклад в рішенні ЄСПЛ «Волков проти України», «Черниш проти України», «Юков проти України», «Щуков проти України» та інші.

Вимога про стягнення заробітної плати є найбільш ефективним способом захисту та не суперечить вимогам ст. 16 ЦК України і нормам КЗпП України.

Крім того, позивач зазначає, що згідно з частиною другою статті 233 Кодексу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 95 КЗпП, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 110 КЗпП встановленого при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважені ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який| провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до статті 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2 вищевказаного закону, компенсація громадянам втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти, зокрема і заробітну плату.

Щодо позовних вимог про зобов'язання головного Розпорядника коштів міського голову м. Львова А.І. ОСОБА_7 забезпечити виділення коштів на погашення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплат у зв'язку з затримкою термінів її виплати за період липень 2017р. - липень 2018р. у сумі 324878,53 грн.; зобов'язання Розпорядника коштів начальника управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6 забезпечити виділення коштів на погашення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в зв'язку з затримкою термінів її виплати за період липень 2017р-липень 2018р. в сумі 324878,53 грн., позивач посилається на наступне.

Відповідно до ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова:

1) забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади;

2) організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету;

3) підписує рішення ради та її виконавчого комітету;

8) скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради;

9)забезпечує підготовку на розгляд ради проектів програм соціально-економічного культурного розвитку, цільових програм з інших питань самоврядування, місцевого бюджету звіту про його виконання, рішень ради з інших питань, що належать до її відання; оприлюднює затверджені радою програми, бюджет та звіти про їх виконання;

10) призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх позашкільних навчальних закладів;

12) забезпечує виконання рішень місцевого референдуму, відповідної ради, її виконавчого комітету;

13) є розпорядником бюджетних коштів, використовує їх лише за призначенням, визначеним радою;

Сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.

Відповідно до ст. 42 міський голова ОСОБА_7 несе повну відповідальність за діяльність комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова через призначеного ним головного лікаря. Міський голова, як розпорядник коштів забезпечує фінансування бюджетних установ, якими є стоматологічні поліклініки та несе повну відповідальність за невиплату заробітної плати медичному персоналу 3-ої стоматологічної поліклініки.

Управління охорони здоров'я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, розробляє програми на підставі яких здійснюється фінансування медичних закладів.

З огляду на вищенаведене, позивач вимушена звернутись в суд.

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі, представник ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова, керівник (ліквідатора) ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова ОСОБА_5, представник Управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальник Управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6, міський голова м. Львова ОСОБА_7 у судове засідання не зявилися повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачами до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, позивача, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що ОСОБА_2 працює на посаді медичної сестри зі стоматології в ОСОБА_4 5-тій стоматологічній поліклініці м. Львова, що підтверджується копією трудової книжки від 10.08.1974 року (а.с.6-7).

Відповідно до розрахунку заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації та індексації за період з серпня 2017 року по липень 2018 року ОСОБА_2 нараховувалася, але не виплачувалася заробітна плата, у звязку із чим станом на 21 січня 2019 року заборгованість складає 324878,53 грн.

Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова від 04.12.2017 року вирішено стягнути з ОСОБА_4 пятої стоматологічної поліклініки м. Львова заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 12299,24 грн. та судового збору у сумі 800 грн. (а.с.5).

Станом на 27 серпня 2018 року судовий наказ не виконано, заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата.

Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Згідно п.8 ч.1 ст. 40 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України.

Враховуючи наведене, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 за період з серпня 2017 року по липень 2018 року становить 324878,53 грн.

Таким чином, враховуючи, що позивач дійсно перебувала у трудових відносинах із відповідачем з серпня 2017 року по липень 2018 року, їй не було виплачено заробітну плату, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, в частині стягнення з ОСОБА_4 пятої стоматологічної поліклініки м.Львова 324878,53 грн. нарахованої але не виплаченої заробітної плати із компенсацією та індексацією за затримку виплати заробітної плати.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, щодо позовних вимог ОСОБА_2 про зобовязання головного розпорядника коштів міського голову м.Львова А.І. ОСОБА_7 забезпечити виділення коштів на погашення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплат у зв'язку з затримкою термінів її виплати за період липень 2017р. - липень 2018р. у сумі 324878,53 грн.; зобов'язання розпорядника коштів начальника управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ОСОБА_6 забезпечити виділення коштів на погашення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в зв'язку з затримкою термінів її виплати за період липень2017р-липень 2018р. в сумі 324878,53 грн., суд приходить до висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення, оскільки кошти на заробітну плату працівникам ОСОБА_4 пятої стоматологічної поліклініки м.Львова нараховуються виключно ОСОБА_4 пятою стоматологічною поліклінікою, а забезпечення виділення коштів на погашення заборгованості з виплати заробітної плати виходить за межі кола обовязків міського голови м.Львова та начальника управління охорони здоровя Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.

Крім того, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження вищевказаних вимог, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263,265,268, 280-283, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова (м. Львів, вул. Замарстинівська, 39, ) на користь ОСОБА_2, (15.08.1955р.н., ІПН НОМЕР_1, м. Львів, вул. Грінченка, 4/121), кошти в розмірі 324878,53 (триста двадцять чотири тисячі вісімсот сімдесят вісім гривень пятдесят три копійки) невиплаченої заробітної плати, компенсації та індексації за затримку виплати заробітної плати за період з серпня 2017 року по липень 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова (м. Львів, вул. Замарстинівська, 39, ) в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте Шевченківським районним судом м. Львова, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 березня 2019.

Суддя ОСОБА_8