КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 357/12338/18

номер провадження: 22-ц/824/12264/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою центра соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 03 липня 2019 року у складі судді Орєхова О.І., у справі за позовом центра соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» в інтересах малолітнього ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 влаштований до центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 07 травня 2018 року. В ході розгляду документів встановлено, що у малолітнього ОСОБА_1 виявлено затримку психологічного та мовного розвитку. Згідно з висновками практичного психолога центру у дитини низький рівень психічних процесів та інтелектуальної діяльності, увага не стійка, моторика слабка, предметно-практичні дії не самостійні. Хлопчик не вміє взаємодіяти з дітьми, створює конфліктні ситуації, кричить та забирає іграшки. Навички з самообслуговування не відповідають віку.

Позивач вказував, що мати ОСОБА_2 неналежно доглядає за своїм малолітнім сином ОСОБА_1 . З моменту влаштування його до закладу і по 27 липня 2018 року вона жодного разу не зверталась до адміністрації закладу з питань виховання сина, не відвідувала його, не турбувалась про його здоров`я та розвиток, не надавала жодної матеріальної допомоги, на телефонні дзвінки від працівників центру не відповідала. Батько дитини - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 проведено огляд умов проживання сім`ї ОСОБА_2 та встановлено, що відповідач проживає зі своїм сином ОСОБА_1 у далекого родича за адресою: АДРЕСА_1 . Доходи сім`ї відсутні, живуть за рахунок небайдужих людей. Відповідач не працює, не має постійного місця проживання та була знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з висновком виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 28 серпня 2018 року №447 щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 встановлено, що в її діях вбачаються факти ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина, встановлено доцільність позбавлення її батьківських прав. З 25 серпня 2018 року по 21 вересня 2018 року ОСОБА_2 не відвідувала свого сина в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» не цікавилась його здоров`ям та розвитком, не надавала матеріальної допомоги. На думку позивача вказані обставини підтверджують факти ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки вона не забезпечує необхідного догляду та харчування дитини, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не дає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не влаштувала дитину в дошкільний заклад.

З урахуванням наведеного, центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання її малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття на особовий рахунок дитини відкритий у «Райффайзен банк Аваль».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 03 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог центра соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що відповідач усунулась від свого обов`язку піклуватися про здоров`я дитини. Залишила дитину на сторонню особу та дитина була доставлена працівниками поліції в центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода». З моменту влаштування дитини до закладу і до 27 липня 2018 року ОСОБА_2 жодного разу не зверталась до адміністрації закладу з питань виховання сина, не турбувалась про його здоров`я та розвиток, не надавала жодної матеріальної допомоги, на телефонні дзвінки від працівників центру не відповідала. Відповідач часто змінює адреси проживання, на роботу влаштувалась лише через рік після перебування дитини в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода». Вказує, що відповідачу ніхто не чинив будь-яких перешкод щодо налагодження стосунків із сином, їй відомо про місце перебування свого сина, але протягом всього часу перебування дитини в закладі вона не вжила жодних дієвих заходів щодо налагодження стосунків з сином чи повернення дитини для спільного проживання і виховання. Відповідач не зверталась по даному питанню до суду, органу опіки та піклування чи до адміністрації закладу. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про те, що відповідач протягом тривалого часу самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Вважає, що суд першої інстанції прийняв незаконне та необґрунтоване рішення, яке не відповідає інтересам дитини, оскільки є правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав і надання малолітньому юридичного статусу дитини, позбавленої батьківського піклування.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Матюшенков Д.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Вказує, що відповідач заперечує проти позбавлення її батьківських прав, а позивач в свою чергу не надав доказів того, що відповідач умисно ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу центра соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода», своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні достатні докази того, що відповідач ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а тому позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Оскільки у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відмовлено, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів не підлягають задоволенню.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України.

Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, параграф 58).

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 рокуу справі № 404/6391/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.7).

Малолітній ОСОБА_1 влаштований до центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку і наказу № 81 від 07 травня 2018 року (а.с.8, 9). З даного акту вбачається, що 02 травня 2018 року мати залишила дитину на жінку, місце знаходження матері не відоме, зв`язок відсутній.

Батько малолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 16 грудня 2015 року виконавчим комітетом Москаленківської ради Богуславського району Київської області (а.с.11).

Згідно витягу з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації від 18 жовтня 2017 року № 32 у ОСОБА_1 виявлено затримку психологічного та мовного розвитку. Згідно з висновками практичного психолога центру, у дитини низький рівень психічних процесів та інтелектуальної діяльності, увага не стійка, моторика слабка, предметно-практичні дії не самостійні. Хлопчик не вміє взаємодіяти з дітьми, створює конфліктні ситуації, кричить та забирає іграшки. Навички з самообслуговування не відповідають віку (а.с. 12).

У висновку від 28 серпня 2018 року №447 щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітнього сина ОСОБА_1 , виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 у порушення вимог чинного законодавства України про охорону дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є доцільним і таким, що відповідає інтересам дитини (а.с.10).

На підтвердження позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітнього сина, позивач зазначав, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, не цікавиться дитиною, не провідує її, не проявляє материнської турботи.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилалася на те, що вона не ухилялась від своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Наполягала на тому, що вона любить свою дитину, хоче про неї піклуватися, заперечувала проти позбавлення її батьківських прав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 з червня 2019 року зареєстрована разом із своєю дитиною у Херсонській області.

Відповідно до довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-словенське спільне підприємство «Київський обласний хлібопекарський комплекс» № 423 від 26 червня 2019 року, ОСОБА_2 працює у товаристві з 23 квітня 2019 року та обіймає посаду прибиральника виробничих приміщень. Дохід за період з 23 квітня 2019 року по 31 травня 2019 року склав 3 973 грн 65 коп.

Згідно характеристики від 01 липня 2019 року, виданої ТОВ «Українсько-словенське спільне підприємство «Київський обласний хлібопекарський комплекс», ОСОБА_2 з 23 квітня 2019 року працює у товаристві прибиральником виробничих приміщень пакувального цеху. За час роботи проявила себе як працелюбний і відповідальний співробітник. Добросовісно і в строк виконувала поставлені перед нею завдання. Дотримувалась норм поведінки, прийнятих у компанії. Уважна та тактована до людей. Порушень трудової дисципліни зафіксовано не було. У спілкуванні з колегами доброзичлива і привітна.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 залишила малолітнього сина ОСОБА_1 з подругою, оскільки вона намагалась працевлаштуватися та перебувала у місті Києві на стажуванні, що не заперечується відповідачем.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання позивача на те, що відповідач не цікавиться дитиною, не провідує її у центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода», оскільки з листа центру соціально-психологічної реабілітації дітей«Злагода» від 23 травня 2019 року за вих. № 227-Д вбачається, що ОСОБА_2 відвідувала малолітнього ОСОБА_1 . Відповідно до журналу «Відвідування родичами вихованців центру «Злагода» ОСОБА_2 з липня 2018 року по квітень 2019 року відвідувала свою дитину, в деяких місяцях відвідувала по декілька разів (а.с.76).

Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання позивача на акт обстеження матеріально-побутових умов від 20 жовтня 2017 року про те, що створені домашні умови не достатні для нормального розвитку дитини, взуттям, одягом та іграшками, а також харчуванням забезпечені не повністю, оскільки із зазначеного акту не вбачається за якою саме адресою проводилось вказане обстеження (а.с.13).

До того ж свідок ОСОБА_5 у суді першої інстанції пояснила, що вона давно знає відповідача ОСОБА_2 , яку охарактеризувала позитивно, відповідач любить свого сина та дуже переймається за нього. Наголосила, що ОСОБА_2 не погана мати, просила суд не відбирати у неї дитину.

Матеріали справи не містять доказів умисного ухилення відповідачем від батьківських обов`язків. Позивачем не надано доказів, що відповідач не може виховувати свою дитину.

Також матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 перебуває на обліку у нарколога або психіатра, веде аморальний спосіб життя.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та, оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача.

Згідно з ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про стягнення аліментів.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.18 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Враховуючи встановлені по справі обставини поведінки ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина, приймаючи до уваги вказані вище роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів вважає за доцільне з метою дотримання інтересів малолітньої дитини попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_1 і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Однак суд першої інстанції на наведені вище роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України та обставини справи належної уваги не звернув.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає зміні, доповнивши резолютивну частину наступним: попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу центра соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 03 липня 2019 змінити, доповнивши резолютивну частину наступним:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді