Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 186/248/16-ц

провадження № 61-17898св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди (індексу інфляції) та процентів від простроченої суми.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди (індексу інфляції) та процентів від простроченої суми.

Позовна заява мотивована тим, що на виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 2-72 і 30 березня 2010 року відділ державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Дніпропетровської області своєю постановою відкрив виконавче провадження ВП № 18323027 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми боргу у розмірі 15 375,00 грн. Згідно довідки державної виконавчої служби м. Першотравенська кошти у сумі 30,85 грн з боржника ОСОБА_2 були стягнуті в березні 2013 року та перераховані на користь позивача в рахунок повернення боргу згідно виконавчого листа № 2-72 від 29 грудня 2009 року про стягнення заборгованості, який ОСОБА_2 повинен був повернутий в грудні 2007 року. Станом на 01 квітня 2013 року залишок суми боргу становить 11 818,60 грн. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що відповідно до пункту 6, укладеного 20 жовтня 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 , договору позики у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 10 % від простроченої суми, що за розрахунками позивача складає 1 202,85 грн, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду, спричинену в результаті несвоєчасного повернення позики, інфляційну суму за весь час прострочення повернення позики (грудень 2007 року - лютий 2013 року) в розмірі 21,25 грн та 10 % простроченої суми в розмірі 1 181,60 грн, а всього 1 202,85 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість по відсотках від простроченої суми у розмірі 1 181,60 грн та інфляційне збільшення у розмірі 17,46 грн, а всього 1 199,06 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін по договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання ним сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди (індексу інфляції) та процентів від простроченої суми відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що індекс інфляції хоча і враховується при простроченні виконання грошового зобов`язання у всіх випадках, але з врахуванням наявності рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині, воно залишатися в силі не може.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 186/248/16-ц і витребувано її з Першотравенського міського суду Дніпропетровської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

10 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі зазначається, що оскільки зобов`язання в повному обсязі не було виконано, позика не повернута (кошти), ОСОБА_2 несе відповідальність відповідно до умов договору позики в зв`язку з несвоєчасним поверненням отриманих коштів.

Доводи інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_2 надіслав заперечення на касаційну скаргу у якому зазначає, що на цей час є рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2011 року (справа № 22ц-12329/2011) згідно якого з ОСОБА_2 стягнуто штраф - 1 500,00 грн, тобто 10 % від простроченої суми, як це зазначено в пункті 6 договору позики від 20 жовтня 2007 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 20 жовтня 2007 року сторони по справі уклали договір позики в письмовій формі, за яким відповідач отримав від позивача 15 000,00 грн. Строк повернення боргу визначено - 20 грудня 2007 року.

За умовами пункту 6 вказаного договору в випадку несвоєчасного повернення позики позичальник зобов`язався сплачувати позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та 10 % від простроченої суми.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у сумі 15 000,00 грн і судові витрати - 375,00 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Першотравенського МУЮ № 18323027 від 30 березня 2010 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення зазначених коштів.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2011 року з ОСОБА_2 , який прострочив виконання грошового зобов`язання у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України, на користь ОСОБА_1 стягнуто 10 % від простроченої суми боргу, тобто 1 500,00 грн.

Згідно довідки державної виконавчої служби м. Першотравенська кошти у сумі 30,85 грн з боржника ОСОБА_2 були стягнуті в березні 2013 року та перераховані на користь позивача в рахунок повернення боргу, згідно виконавчого листа № 2-72 від 29 грудня 2009 року про стягнення заборгованості.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України у вказаній редакції).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Суди неодноразово розглядали пред`явлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позови про стягнення інфляційних втрат та 10 процентів від простроченої суми у зв`язку з неповерненням боргу за договором позики, укладеним між сторонами 20 жовтня 2007 року, за різні періоди, які позивач визначав, виходячи із вчинення відповідачем дій, спрямованих на погашення заборгованості.

Так, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень у справах № 186/162/13, № 186/922/14-ц, № 186/999/14-ц, № 186/944/15-ц, № 186/754/16-ц судовими рішеннями встановлено, що укладаючи 20 жовтня 2007 року договір позики, сторони погодили стягнення інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов`язання та встановили інший розмір процентів, ніж передбачений частиною другою статті 625 ЦК України, а саме - 10 % замість 3 %.

Отже, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що умовами договору позики сторони погодили відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання, передбачену статтею 625 ЦК України, встановивши інший розмір процентів, ніж передбачений цією статтею.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, а саме не визначив період, за який позивач просив стягнути інфляційні втрати та 10 % за прострочення виконання грошового зобов`язання, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку сум, що підлягають стягненню з урахуванням заборгованості відповідача перед позивачем станом на 01 березня 2013 року та наявності судових рішень, які набрали законної сили, про стягнення інфляційних втрат та 10 % за інші періоди; не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з невідповідності умов договору позики положенням статті 625 ЦК України та наявності судових рішень про вирішення аналогічних позовних вимог за інші періоди невиконання грошового зобов`язання.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, перевірити наданий позивачем розрахунок на предмет правильності та законності, встановити період, за який можливе стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська