ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/355/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 308030000 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2019 року (повний текст складено 27 червня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про втрату права користування житлом, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що у 1991 році від ЖБІ «Желізобетон №1» в м. Черкаси, він отримав квартиру АДРЕСА_1 .

20 травня 1998 року позивач отримав свідоцтво про право власності, де в приватизації прийняли участь члени його сім`ї: дружина - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_2 та син - ОСОБА_4 , який на даний час ніякого відношення до житла не має, в житлі не прописаний, та проживає за кордоном, тому до нього ніяких претензій він не має.

Вказує, що 25 вересня 2018 року він повернувся додому з роботи та не зміг потрапити до квартири, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поміняли у вхідних дверях замки. 12 жовтня 2018 року, приїхавши до житла його знову не впустили, у зв`язку з чим він звернувся до поліції.

На неодноразові звернення позивача до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 останні не реагують та відмовляються у наданні йому доступу до квартири.

У зв`язку із наведеним ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надати доступ до житла та усунути перешкоди у користуванні житлом, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів надати ключі від вхідних дверей вищезазначеної квартири.

У листопаді 2018 року третя особа ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про втрату права користування житлом.

В мотивування позову зазначив, що він є новим власником двокімнатної квартири, загальною площею 47,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №2404 від 09.11.2018 року.

26 січня 2012 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчужили свої частки в спірній квартирі на користь малолітнього ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу №1-318, посвідченого Третьою Черкаською державною нотаріальною конторою.

Вказує, що на момент подання ОСОБА_1 вказаного позову до суду власником спірної квартири за вищезазначеною адресою були ОСОБА_2 та ОСОБА_5

ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі з 02.09.1991 року згідно його паспортних даних як член сім`ї попередніх власників - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , оскільки до 2015 року постійно проживав разом з ними у спірній квартирі. На даний час в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Вказує, що незважаючи на те, що він є сином ОСОБА_1 , він не є членом його сім`ї у відповідності до норм українського законодавства, а саме статті 64 Житлового кодексу УРСР, оскільки з липня 1998 року він постійно проживав окремо від батька в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , спільного господарства з ним з того часу не вів, родинних зв`язків не підтримував.

Отже, враховуючи вищевикладене, з набуттям ним права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . втратив право на користування нею.

Крім того, ОСОБА_1 з березня 2015 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, особистих речей не має та не бере участь у витратах по утриманню житла, оскільки квартплату та комунальні платежі не вносить, що підтверджується актом від 12 листопада 2018 року, складеним за підписами мешканців вказаного будинку та представника КП «Соснівська СУБ». Таким чином, він без поважних причин більше року (майже 3 роки) не проживає в спірному житловому приміщенні та не бере участі у витратах по утриманню квартири.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом.

Позов ОСОБА_4 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок відчуження позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2012 року належної йому частки у квартирі по АДРЕСА_1 на підставі ст. 346 ЦК України припинилось право користування позивачем спірною квартирою. Враховуючи викладене, у 2018 році право на користування спірною квартирою позивача не могло бути порушеним в зв`язку з тим, що таке право позивача припинилось 26.01.2012 року з припиненням його права власності на частину спірного житлового помешкання, а той факт, що для відчуження частини квартири позивач не знявся з реєстрації у спірній квартирі та продовжував в ній проживати не свідчить про законні підстави збереження такого права користування після припинення права власності чи набуття його за згодою нового власника, оскільки зміст договору купівлі-продажу від 26.01.2012 року не передбачає обов`язку нового власника допускати позивача до користування спірною квартирою чи її частиною.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 , то суд першої інстанції прийшов до висновку, що право користування спірною квартирою позивачем припинилось внаслідок відчуження квартири, тому позовні вимоги третьої особи ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом, підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_4 (новий власник спірної квартири) не є за законом зобов`язаний забезпечувати житлом позивача як колишнього власника, однак позивач відмовляється знятись з реєстрації, чим створює третій особі ОСОБА_4 перешкоди у користуванні спірним житлом шляхом обмеження у користуванні власністю без законних підстав.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, а тому просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 .

В мотивування апеляційної скарги вказував, що третя особа, обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на порушення його прав користування, а саме положення ст. 405 ЦК України, тобто не проживання скаржника у спірній квартирі понад один рік. Натомість судом зазначено, що позивач ОСОБА_1 відмовляється знятися з реєстрації, чим створює третій особі перешкоди у користуванні спірним житлом, проте ОСОБА_4 на вказані обставини у позові не посилався, а тому суд вийшов за межі позовних вимог.

Вказує, що відповідно до ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Тому відповідач ОСОБА_1 . батько третьої особи, власника квартири, є членом його сім`ї.

Крім того, скаржник зазначає, що член сім`ї може втратити право на користування квартирою тільки у разі його відсутності без поважних причин понад один рік (ч. 2 ст. 405 ЦК України). Така обставина не настала, оскільки позивач придбав квартиру тільки 09 листопада 2018 року, а тому рік, визначений чинним законодавством, не минув.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що наявність перешкод у користуванні житлом з боку його нового власника унеможливлює визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказував на те, що апелянт зазначав, що суд, приймаючи рішення, прийняв до уваги обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 , на які він не посилався у своїй позовній заяві. Однак, ті обставини та правове обґрунтування, на які суд першої інстанції посилається в своєму рішенні, хоча і не містились в самій позовній заяві, були встановлені та висловлені в судовому засіданні, а тому суд має право оперувати цими фактами у своєму рішенні, як і самостійно визначати норми законодавства, які потрібно застосувати для вирішення конкретного правового спору.

Крім того, вказує, що в судовому засіданні було встановлено, що незважаючи на те, що він не являється членом сім`ї ОСОБА_1 , у розумінні ст. 3 СК України, де зазначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, та ст. 64 ЖК України, оскільки з липня 1998 року він постійно проживав окремо від батька, спільного господарства з ним з того часу не вів, родинних зв`язків не підтримував. Той факт, що він не є членом сім`ї ОСОБА_1 , він сам підтверджує в своїй позовній заяві.

Також ОСОБА_4 вказує, що ОСОБА_1 без поважних причин вже багато років не проживає в спірному житловому приміщенні та не бере участі у витратах по його утриманню. 19 листопада 2018 року ОСОБА_4 став власником спірного житла, та не надавав згоди на вселення до нього його батька ОСОБА_1 , а його право на проживання в квартирі припинилось, оскільки було похідним від того часу, коли ще він був власником частини цієї квартири.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому 06 червня 1981 року та мають повнолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 20 травня 1998 року, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому, право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 набули ОСОБА_1 та члени його сім`ї ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_2 (син) в рівних частках по ?.

26 січня 2012 року позивач ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчужили свої частки в спірній квартирі за договором купівлі-продажу №1-318, посвідченим Третьою Черкаською державною нотаріальною конторою на користь малолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_5

Відповідно до довідки КП «ЧООБТІ» від 31 жовтня 2018 року №6439о станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 належало ОСОБА_2 - ? частини квартири, ОСОБА_5 - ? частини квартири.

На підставі договору дарування від 26 травня 2015 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 ? частину житлового будинку в АДРЕСА_4 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2018 року розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

На підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2018 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в особі законного представника у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином одноосібним власником спірної квартири на час розгляду справи являється ОСОБА_4 .

Судом також встановлено, що з жовтня 2018 року ОСОБА_1 проживає у с. Байбузи Черкаського району Черкаської області, де має у власності ? житлового будинку по АДРЕСА_4 .

Звертаючись до суду із позовом позивач ОСОБА_1 вказував на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, не надаючи йому доступу до житла та ключів від дверей.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною 1 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Як встановлено матеріалами справи позивач відчужив свою частку у даній квартирі 26 січня 2012 року.

Наразі вказана квартира належить на праві власності його синові ОСОБА_4 , до якого позивачем позовні вимоги не заявлялися.

Колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що він являється членом сім`ї власника, а тому має право на проживання в даній квартирі не відповідають встановленим обставинам справи. Звертаючись до суду із позовом позивач вказував на те, що претензій до сина ОСОБА_4 він не має, оскільки останній проживає за кордоном та жодного відношення до квартири не має.

Під час розгляду справи в суді дана квартира перейшла у власність до старшого сина позивача ОСОБА_4 . Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим твердження позивача про те, що він являється членом сім`ї власника, з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Виникнення у членів сім`ї власника квартири права на користування цією квартирою є похідним від виникнення у власника права власності на квартиру, тобто, припинення права власності особи на квартиру, припиняє право членів його сім`ї на користування нею.

Встановивши на підставі досліджених обставин, які перевірені доказами за вимогами процесуального закону, те, що ОСОБА_1 хоча і перебуває із новим власником квартири ОСОБА_4 у родинних відносинах, проте спільним побутом, взаємними правами та обов`язками із ним не пов`язаний протягом тривалого часу, що ним не заперечувалось, а тому твердження апеляційної скарги на право позивача користуватися вказаним житлом, як члена сім`ї власника, є помилковим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем вимог до ОСОБА_4 не заявлялося, позовні вимоги у зв`язку із набуттям права власності на квартиру сином ОСОБА_4 ним не змінювалось, клопотань про залучення останнього відповідачем (співвідповідачем) не заявлялося та не вказувалось на порушення останнім його прав, хоча йому і було достеменно відомо про набуття ним власності на квартиру.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування спірною квартирою, то колегія суддів приходить до таких висновків.

В мотивування заявленого позову ОСОБА_4 посилаючись на норми частини 2 ст. 405 ЦК України вказував на те, що позивач з березня 2015 року у квартирі не проживає, особистих речей не має та не бере участі у витратах по утриманню житла. Таким чином, він без поважних причини більше року не проживає в спірному житловому приміщенні.

На підставі частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Колегія суддів, відхиляючи такі доводи ОСОБА_4 . звертає увагу, що останній став власником 09 листопада 2018 року і до моменту його звернення до суду 20 листопада 2018 року, не пройшло одного року, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову із вказаних обставин.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_4 , крім посилань на ч. 2 ст. 405 ЦК України вказував також на положення статті 391 ЦК України як на підставу позову, яка є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, оскільки серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України).

Визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Задовольняючи позов третьої особи, суд першої інстанції посилався зокрема на те, що позивач відмовляється знятись з реєстрації, чим створює ОСОБА_4 перешкоди у користуванні спірним житлом шляхом обмеження у користуванні власністю без законних підстав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , спростовуючи дані твердження вказав на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, адже ОСОБА_4 такими доводами не обґрунтовував позовні вимоги.

Між тим, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначив, що ті обставини та правове обґрунтування, на які суд першої інстанції посилається в своєму рішенні, хоча і не містились в самій позовній заяві, були встановлені та висловлені в судовому засіданні, а тому суд має право оперувати цими фактами у своєму рішенні, як і самостійно визначати норми законодавства, які потрібно застосувати для вирішення конкретного правового спору.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 підтвердив факт того, що однією з підстав визнання позивача таким, що втратив право на користування спірною квартирою являлося, зокрема, і відмова у знятті з реєстрації.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2019 року.

Судді