Справа № 415/5991/18
Провадження № 22-ц/810/21/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Кострицького В.В.,

за участю секретаря: Сінько А.І.,

учасники справи: заявник - ОСОБА_1, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2018 року, ухваленого Лисичанським міським судом у складі: судді Фастовця В.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

в с т а н о в и в:

03 серпня 2018 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, вобґрунтування якої посилається на те, що в 1989 році заявник демобілізувався з лав радянської армії, де служив в період з 17 квітня 1985 року по 15 травня 1987 року. Військовий квіток НОМЕР_1, виданий Косум-Ісмаіловським РВК Азербайджанської РСР 09 квітня 1985 року. Після звільнення заявник мешкав разом з батьками в республіці Азербайджан. З 1988 року по 12 травня 1994 року на території Нагірного Карабаху розпочався етнічний конфлікт між вірменами та азербайджанцями, котрий переріс у війну. У зв'язку з цим заявник в грудні 1989 року змушений був переїхати в Україну в місто Лисичанськ до брата ОСОБА_2, деякий час мешкав за адресою АДРЕСА_1, без реєстрації. В грудні 1989 року - січні 1990 року заявник переїхав від брата на адресу АДРЕСА_2, де проживав до червня 2002 року. З 20 червня 2002 року заявник зареєструвався за адресою м. Лисичанськ вул. Кафтанова, буд. 124, і по теперішній час місцем реєстрації являється дана адреса. Заявник одружився з ОСОБА_3 і з березня 1992 року переїхав жити за адресою АДРЕСА_4

В період з грудня 1989 року по вересень 1991 року, проживаючи в АДРЕСА_3, був зареєстрований в Республіці Азербайджан, тому він не мав змоги зареєструватися в м. Лисичанську, що відповідно до останнього абзацу статті 22, розділу ІІІ (Прописки, реєстрація, виписка) Постанови Ради Міністрів СРСР від 28 вересня 1974 року №677 «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР» в редакції від 11 жовтня 1991 р., де сказано, що (російською мовою) «Граждане, не имеющие в паспортах или других предусмотренных пунктом 22 настоящего Положения документах отметок о выписке, не подлежат прописке».

17 вересня 1991 року заявник у зв'язку з загальним обміном паспорту в Кяпазському РВВС, м. Гендси, Республіки Азербайджан отримав паспорт серії НОМЕР_2 і знявся з реєстрації.

Заявник на території України проживає з грудня 1989 року, офіційна реєстрація в м. Лисичанську з 23 вересня 2000 року, що підтверджується інформацією отриманою з Лисичанського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області в листі 12/30-3736 від 27.07.2018 року.

Тому заявник просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на території України, в місті Лисичанську Луганської області в період з грудня 1989 року по теперішній час, що необхідно йому, тому що разом із ним на Україну у грудні 1991 року переїхав на постійне місце проживання його брат ОСОБА_5, який втратив свої документи (паспорт та військовий квиток) і в теперішній час на території України мешкає як особа без громадянства, і для подальшого підтвердження постійного проживання ОСОБА_5 на території України у заявника повинно у самого бути підтвердження легального проживання на території України в зазначений період.

Лисичанський МВ УДМС у Луганській області заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_1, оскільки останнім не надано до суду жодного обґрунтованого, аргументованого, прямо підтверджуючого вимоги доказу, тому такі вимоги є безпідставними.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено. Встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, постійно проживав на території України, в місті Лисичанську Луганської області, в період з грудня 1989 р. по теперішній час.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій,вважає, що оскаржуване рішення є свідченням грубого порушення та неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що спричинило прийняття незаконного, необґрунтованого рішення, просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове рішення, в якому відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено обставин, які мають значення для справи, необґрунтовано визнано доводи заявника і безпідставно ігноровано докази УДМС у Луганській області. Суд першої інстанції помилково, лише зі слів заявника і свідків, без жодного документального підтвердження, дійшов висновку, що заявник ОСОБА_1 постійно проживав на території України в м. Лисичанську Луганської області в період з 1989 року по теперішній час, що є порушенням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники скаржника Управління Державної міграційної служби України в Луганській області підтримали доводи скарги.

Представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_6 заперечував проти задоволення скарги.

Заявник ОСОБА_1, належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з'явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та встановлюючи юридичний факт його постійного проживання на території України в місті Лисичанську Луганської області в період з грудня 1989 року по теперішній час, суд виходив із доведеності цих вимог протягом розгляду справи. Метою встановленого цього факту судом вказано те, що разом із заявником на Україну в грудні 1991 року переїхав на постійне проживання його брат ОСОБА_5 і для подальшого підтвердження постійного проживання ОСОБА_5 на території України у заявника повинно у самого бути підтвердження легального проживання на території України в зазначений період.

Проте, до таких висновків суд прийшов із порушенням встановленого для вирішення цього питання процесуального порядку.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Так, у порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК суди встановлюють факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

Заявниками у вказаних справах можуть бути фізичні особи, які заінтересовані у встановленні певних фактів, оскільки від цього залежить можливість реалізації їх суб'єктивних прав. Заінтересованість особи у встановленні факту, що має юридичне значення, зумовлюється, таким чином, настанням правових наслідків, які норми матеріального права пов'язують із цим фактом.

При визначенні предмета доказування за цією категорією справ також необхідно враховувати норми матеріального права, що регулюють правовідносини, потенційними суб'єктами яких можуть стати заявник та заінтересовані особи в разі встановлення судом юридичного факту, і реалізації заявником належного йому суб'єктивного права.

Встановлення факту постійного проживання особи на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. N 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон N 2235-III) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності Законом N 2235-III (13 листопада 1991 р.).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до вказаних положень ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 р.; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 р. або станом на 13 листопада 1991 р.; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 р. чи 13 листопада 1991 р.; постійного проживання особи на території України чи УРСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв'язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. У зазначених справах як заінтересовані особи повинні брати участь відповідні органи служб громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Судам слід мати на увазі, що питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону N 2235-III, також Указом Президента України від 27 березня 2001 р. N 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Відповідно до положень Закону N 2235-III та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Таким чином, судам слід чітко додержуватися вимог зазначених нормативних актів, що регулюють питання громадянства стосовно позасудового порядку вирішення набуття чи прийняття до громадянства України, а також у разі, коли встановлення юридичного факту не тягне для заявника правових наслідків, судам слід закривати провадження у таких справах.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином України, на підтвердження чого надав суду паспорт серії НОМЕР_3, виданий Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області 23 вересня 2000 року (а.с. 8).

Вказана обставина ніким не оспорюється.

З огляду на зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник прагне встановити у суді факт свого постійного проживання на території України протягом певного періоду для ймовірного отримання в майбутньому громадянства України братом заявника.

Таким чином, безпосередньо для заявника факт, про який він позивається до суду, не є юридичним, оскільки не породжує визначених законом наслідків.

По справі відсутні відомості про те, що заявник є особою, уповноваженою звертатися до суду в інтересах свого брата ОСОБА_5, який лише намагається в майбутньому вирішувати питання набуття громадянства України, як звернуто увагу судів у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Жодних доводів про те, що будь-яка із заінтересованих у цій справі осіб порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, у вказаній заяві немає.

У справі № 536/1039/17 (Постанова від 23 січня 2019 року) Велика Палата Верховного Суду погодила правильний висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, оскільки вимога про встановлення юридичного факту не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Таким чином, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 377 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про встановлення факту постійного проживання на території України - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 01 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: