КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 377/551/18 Головуючий у суді першої інстанції: Малишенко Т.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3478/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 29 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 03 грудня 2014 року.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 29 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач приєднався до запропонованої Банком пропозиції, а тому відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилам не свідчить про те, що договір не був укладений. Із виписки про рух коштів на картковому рахунку вбачається, що за час дії договору, відповідач активно користувався банківською карткою із встановленим кредитним лімітом. Кошти на сплату заборгованості частково сплачувались відповідачем, але не в повному обсязі, що і призвело до виникнення простроченої заборгованості, що також є підтвердженням наявності кредитних правовідносин, визнанням умов договору. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь- якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що відповідач зобов`язання за кредитним договором виконував і на час розгляду справи у суді заборгованість позичальника перед банком відсутня, що і встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник позивача Штронда А.М. підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідач в судове засідання 04 листопада 2019 року не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів укладення з ОСОБА_2 кредитного договору б/н від 03 грудня 2014 року, а тому заявлені позивачем вимоги не можуть бути підставою для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за невиконання умов кредитного договору.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині правового обґрунтування рішення, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов`язки сторін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03 грудня 2014 року ОСОБА_2 (відповідач у справі) підписано анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», з отриманням платіжної картки для авторизації (а.с. 9).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До матеріалів позовної заяви банком долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємну частини спірного договору (а.с. 10, 11-25).

Із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що станом на 20 червня 2018 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість за зобов`язанням в сумі 39 220,93 грн. (а.с. 6-8).

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості кредитор 10 серпня 2018 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором в сумі 39 220,93 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 9 471,50 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 11 210,65 грн.; заборгованість за пенею - 16 194,93 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 843,85 грн. (штраф процентна складова).

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.

Кредитний договір укладається у письмовій формі - стаття 1055 ЦК України.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першої, другої статті 207 ЦК України.

Досліджені колегією суддів письмові докази: анкета - заява, виписка про здійснення операцій та розрахунок заборгованості вказують на те, що між учасниками справи виникли договірні правовідносин, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 суму кредиту у розмірі 5 000,00 грн., останній отримав грошові кошти та користувався ними.

Обставини укладення договору на зазначених умовах, отримання кредиту на платіжну картку для авторизації не заперечував в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 .

Отже, встановлені фактичні обставини справи свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин. Кредитний договір укладений та підписаний сторонами у вигляді анкети-заяви б/н від 03 грудня 2014 року (а.с. 9).

За пред`явленими вимогами позивача та наданим розрахунком заборгованості вбачається, що за позичальником ОСОБА_2 обліковується заборгованість в сумі 39 220,93 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 9 471,50 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 11 210,65 грн.; заборгованість за пенею - 16 194,93 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 843,85 грн. (штраф процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 .

Перевіряючи вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 9 471,50 грн., колегія суддів виходить з такого.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено.

Із дослідженого розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник користувався наданим кредитом у період з 05 грудня 2014 року по 13 червня 2018 року. Останню операцію по картці щодо зняття готівки здійснив 13 червня 2018 року, щодо поповнення - 23 серпня 2017 року. За період з 05 грудня 2014 року по 19 травня 2015 року заборгованість у позичальника відсутня (а.с. 6, 7-8).

В наступному періоді з 01 серпня 2015 року по 20 червня 2018 року позичальником витрачено кредитних коштів на суму 43 750,04 грн. За цей період відповідачем сплачено та банком зараховано 52 278,63 грн., що свідчить про погашення позичальником кредитної заборгованості.

Про повернення суми боргу кредитору та відсутності заборгованості за наданим кредитом зазначав у ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанціях і відповідач у справі ОСОБА_2 , надавши розрахунок по витратам кредитних коштів (а.с. 127, 128-131 том 1).

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 залишку заборгованості за тілом кредиту в сумі 9 471 грн., оскільки вказана заборгованість станом на 20 червня 2018 року (день розрахунку заборгованості кредитором) погашена позичальником.

Перевіряючи вимоги позивача в частині заборгованості по процентам за користування кредитом та неустойки за порушення виконання зобов`язання, колегія суддів виходить з такого.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами та неустойки поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Досліджений колегією суддів укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н 03 грудня 2014 року вказує на те, що умови договору не містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Факт досягнення згоди з банком щодо розміру процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу заперечував відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді.

Отже, аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та неустойки за порушення позичальником строків повернення грошових коштів, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_2 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами та стягнення неустойки за порушення боржником зобов`язання.

Посилання позивача про приєднання позичальника до викладених на банківському сайті тарифів, умов та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими передбачено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитом та неустойки за порушення виконання зобов`язання, є безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентам за користування кредитом - 11 210,65 грн.; заборгованість за пенею - 16 194,93 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 843,85 грн. (штраф процентна складова), посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому наданий банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_2 банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема щодо розміру і порядку нарахування процентів та неустойки.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заявлена вимога позивача щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом - 11 210,65 грн.; заборгованість за пенею - 16 194,93 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 843,85 грн. (штраф процентна складова) є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обгрунтованого висновку про те, що наданий позивачем АТ КБ «ПриватБанк» витяг з Тарифів та Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма на підтвердження приєднання відповідача до запропонованих банком умов кредитного договору в частині розміру і порядку нарахування процентів та неустойки, а тому заявлені позивачем вимоги не можуть бути підставою для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за невиконання умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування коштами та стягнення неустойки за порушення позичальником зобов`язання.

В той же час, судом першої інстанції з порушенням правил оцінки доказів встановлені обставин, що мають значення для справи, та з яких суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволення позову, а саме про недоведеність позивачем АТ КБ «ПриватБанк» вимог в частині укладення з ОСОБА_2 кредитного договору б/н від 03 грудня 2014 року.

Такий висновок суду спростовується встановленими фактичними обставинами справи на підставі поданих учасниками справи доказів та визнаних відповідачем обставин, які підтверджують факт укладення та підписання сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви б/н від 03 грудня 2014 року (а.с. 9).

Отже, обставини на які позивач посилається в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині неправильної оцінки судом першої інстанції доказів щодо виникнення між учасниками справи кредитних правовідносин на підставі договору б/н від 03 грудня 2014 року знайшли своє підтвердження, а тому апеляційна скарга Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції по суті прийнято правильне процесуальне рішення, але із помилковою оцінкою прав та обов`язків сторін, з яких суд виходить при відмові в задоволенні позову.

За наведених обставин колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Славутицького міського суду Київської області від 29 листопада 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 29 листопада 2018 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції даної постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: