Справа № 463/2968/19
Провадження № 2/463/1141/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2019 рокуЛичаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючогосудді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Козак М.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування кімнатою, площею 13,0 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона являється власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку був зареєстрований до 2012 року та проживав до 2017 року відповідач ОСОБА_3 , який є її колишнім чоловіком. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2012 року затверджена мирова угода, відповідно до умов якої відповідач набув право користування належним позивачу майном, а саме кімнатою площею 13 кв.м. у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності. Крім цього, ОСОБА_3 зобов`язався знятися із реєстрації за вказаною адресою. Разом з тим, починаючи з 2017 року відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні, а тому у відповідності до вимог ст.405 ЦК України втратив право на користування житловим приміщенням, а саме зазначеною вище кімнатою у будинку, який належить позивачу. ОСОБА_3 більше двох років не проживає у спірному майні, так як має інше житло для постійного проживання. Дана обставина підтверджується актом ЛКП «Господар» від 19.03.2019 року. Будь-яких домовленостей про порядок користування відповідачем належним їй будинком, крім тих, які викладені у мировій угоді, яка затверджена судом, не встановлювалося. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Справа поступила до суду 11.04.2019 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 26.04.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав наведених вище. Представник позивача додатково зазначив, що будинок перебуває у власності позивача та був придбаний нею до укладення шлюбу із відповідачем. Шлюб між сторонами розірвано у 2010 році та з 2017 року відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Жодних перешкод для проживання у вказаному будинку йому зі сторони позивача не вчинялось. ОСОБА_3 знятий з реєстрації за вказаною адресою з 2012 року, однак на підставі укладеної мирової угоди мав право проживати у вказаному будинку.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки під час шлюбу відбувся капітальний ремонт з добудовою житлової кімнати. Так, на виконання вимог ухвали суду, якою затверджено мирову угоду, укладену із позивачем, він був знятий з реєстрації за вказаною вище адресою. На даний час зареєстроване місце проживання у нього відсутнє.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши в їх сукупності, суд позовні вимоги задовольняє з наступних підстав.

Відповідно до закріплених конституційних гарантій на житло у ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Одночасно, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як вбачається із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 14.06.1989 року(а.с.4), будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві особистої власності, на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної Ради народних депутатів м.Львова від 11.04.1989 року № 278.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що позивач, вважаючи порушеним право на користування та розпоряджання своїм майном, просить позбавити відповідача права користування будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 відсутній у даній квартирі протягом строку під час якого зберігається за ним займане житлове приміщення у відповідності до вимог ст.405 ЦК України та має право користуватися вказаним майном на підставі ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2012 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2012 року (а.с.6), визнано мирову угоду, укладену у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення, з такими умовами: позивач ОСОБА_2 відмовляється від позову про виселення відповідача ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 , за умови, що відповідач ОСОБА_3 добровільно зніметься з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , однак буде проживати в належному позивачу будинку АДРЕСА_1 у кімнаті площею 13,0 кв.м. Відповідач ОСОБА_3 добровільно знімається з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , залишає за собою право на проживання у кімнаті, площею 13,0 кв.м. будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Слід зазначити, що право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника квартири і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сім`ї власника квартири регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, а права і обов`язки наймачів статтями 158 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

Судом встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_2 , колишня дружина відповідача. ОСОБА_3 користувався вказаним житлом на підставі укладеної мирової угоди, а тому до вказаних правовідносин правильно застосовувати правові норми житлового законодавства, що регулюють порядок користування житлом наймачем такого.

Крім цього, відповідач ОСОБА_3 не являється членом сім`ї власника житла, оскільки відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2010 року (а.с.5) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1 . у Львівському палаці урочистих подій відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Львівської міської ради, актовий запис № 3956.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу (а.с.68-70) будинок за адресою: АДРЕСА_1 було придбано 17.09.1979 року ОСОБА_4 , тобто до укладення шлюбу із відповідачем у 1981 році.

Відповідно до ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб і сім`ю України (втратив чинність згідно із Законом України від 1 липня 2010 року N 2398-VI), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради Народних депутатів № 256 від 14.05.1985 року (а.с.56), ОСОБА_2 надано дозвіл на здійснення капітального ремонту будинку з добудовою до нього житлової кімнати площею 10,5 кв.м., кухні 8,0 кв.м. і санвузла.

Рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради Народних депутатів м.Львова Львівської області № 278 від 11.04.1989 року (а.с.57) затверджено акти від 01.04.1989 року про закінчення і введення в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь, в тому числі ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 житловою площею 54,0 кв.м., загальною площею 92,0 кв.м.

Відповідно до ст.25 Кодексу про шлюб і сім`ю України (втратив чинність згідно із Законом України від 01 липня 2010 року N 2398-VI), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В той же час, відповідачем питання про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ такого у судовому порядку не встановлювалось. Таким чином, на даний час позивач ОСОБА_2 є власником зазначеного житлового будинку.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 766/817/17 висловився про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 163 ЖК УРСР передбачено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до акта № 272 від 19.03.2019 року, затвердженого директором ЛКП «Господар» (а.с.7), ОСОБА_3 , 1959 року народження за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, що підтверджено сусідами, які проживають у будинках АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що відповідач два роки не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Жодних перешкод власник будинку та його члени сім`ї ОСОБА_3 щодо проживання у спірній кімнаті не чинять.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що ОСОБА_3 являвся її сусідом, однак вже близько двох років не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З врахуванням того, що судом встановлено факт втрати відповідачем права користування житлом житловим будинком АДРЕСА_1 , тобто з моменту відсутності у вказаному житлі протягом шести місяців, обставини, передбачені ч.3 ст.71 ЖК УРСР за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем, судом не встановлені, а тому суд вважає підставними позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, у зв`язку із чим позов слід задовольнити.

Разом з тим, застосовуючи при задоволенні позову положення ст.ст.383, 391 ЦК України та ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, суд не вважає, що порушив принцип диспозитивності передбачений ст.13 ЦПК України про те, що суди розглядають цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки хоча позивачем і заявлено позов з підстав ст.405 ЦК України, однак у позові вона наводить обставини, які свідчать про відсутність відповідача у житловому приміщенні протягом періоду часу у межах якого за ним зберігається право користування таким, що порушує її права власника. А згідно зі ст.185 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 12, 89 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує відповідну норму закону незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування кімнатою, площею 13,0 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 08.11.2019 року.

Суддя Р.Р.Грицко