Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

м. Київ

справа №159/1780/17

провадження №61-9503св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2018 року у складі судді Панасюка С. Л. та постанову Волинського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року у складі колегії суддів Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Киці С. І.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), в якому просив розірвати договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 15 травня 2007року, укладеного між ним та банком щодо надання кредиту у розмірі 255937 швейцарських франків з процентною ставкою 9,5 річних та кінцевим терміном погашення до 14 травня 2017 року.

Позов мотивовано тим, що 15 травня 2007 року між позивачем та банком укладено договір відновлювальної кредитної лінії про надання кредиту у розмірі 255 937 швейцарських франків з процентною ставкою 9,5 % річних та кінцевим терміном повернення до 14 травня 2017 року. Під час розгляду у Ковельському міськрайонному суді цивільної справи № 159/5261/13-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, встановлено, що банк не виконав в повному обсязі взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: частина кредиту в сумі 18 452 швейцарських франка не була видана; частина кредиту в сумі 69 700 швейцарських франків була привласнена працівниками банку. 05 квітня 2017 року позивач звернувся з листом до відповідача з вимогою негайно видати йому з позичкового рахунку у іноземній валюті суму

88 152 швейцарських франка. З листа від 25 квітня 2017 року, надісланого відповідачем, вбачається, що вимоги позивача щодо надання кредитних коштів на суму 88 152 швейцарських франка банк не виконує. Відтак, з підстав ненадання йому цих кредитних коштів просить розірвати кредитний договір.

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з банку завдані йому збитки в сумі 708 161,29 грн, визначені шляхом віднімання від присуджених з нього судом 863 445,51 грн суму в розмірі 155 284,26 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач порушив умови кредитного договору і вчинив шахрайські дії, завдав позивачу майнової шкоди, оскільки в ході кримінального провадження з`ясувалося, що позивач отримав кошти не у швейцарських франках, а у гривнях. Після ухвалення рішення Ковельського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року у справі № 159/5261/13-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 047 349,73 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 102 522,62 швейцарських франка, що еквівалентно 863 445,51 грн, заборгованості за відсотками в розмірі 19 888,56 швейцарських франка, що еквівалентно 167 501,45 грн, пені в розмірі 1947,61 швейцарських франка, що еквівалентно 16 402,77 грн, досудовим слідством був встановлений факт вчинення працівниками відповідача щодо позивача кримінального правопорушення: формально зазначивши у кредитному договорі те, що позичаються швейцарські франки, йому насправді видали кредит у гривнях.

Позивач вважає, що неправомірними діями працівників банку, які видали йому кредит у гривнях замість швейцарських франків, йому завдана майнова шкода у сумі різниці між присудженими судом 863 445,51 грн, що еквівалентні 102 522,62 швейцарських франка за курсом, який діяв станом на 04 липня 2013 року, і фактично отриманими ним у 2007 році 440 847,26 грн за курсом

4,3 грн за 1 швейцарський франк.

Позивач отримав у 2007 році фактично кредит у гривнях, а отже, далі сума кредиту не була прив`язана до швейцарського франка, як зазначено у рішенні суду, а тому різниця складає 442 598, 25 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Збільшивши позовні вимоги, позивач вирахував з суми 102 522, 62 швейцарських франка додатково ще 66 410 недотриманих швейцарських франка, відтак різниця складає 36 112,62 швейцарських франка, що еквівалентно по курсу 2007 року - 155284,26 грн.

У листопаді 2017 року позивач подав до суду позов, в якому просив визнати договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 15 травня 2007 року, додаткової угоди № 1 від 06 березня 2009 року, додаткового договору № 2 від 17 вересня 2010 року удаваними.

Позов мотивовано тим, що досудовим слідством встановлено, що кредит надавався фактично в гривнях, а не у швейцарських франках, а відтак, просить договори (кредитний договір та додаткові угоди до нього) про надання кредиту у швейцарських франках визнати удаваними, оскільки сторони фактично домовились про надання кредиту у гривнях.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2018 року справи за вказаними позовами об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2018 року, залишеного без змін постановою Волинського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору, про відшкодування шкоди та визнання договорів удаваними відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що позивачем не доведено обставини, що дають підстави для розірвання договору відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, а саме: істотне порушення відповідачем умов договору, завдання позивачу шкоди, внаслідок якої він позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору. Посилання позивача на відмову ПАТ «Укрсоцбанк» негайно видати з позичкового рахунку 88 152 швейцарських франка не є підставою для розірвання договору.

Постановою слідчого СВ Ковельського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Волинській області від 02 березня 2013 року, позивача, визнано потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 грудня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

На час вирішення спору в суді першої інстанції та апеляційному суді досудове розслідування за цим фактом триває і не є закінченим, а тому звернення з позовними вимогами про стягнення з відповідача в користь позивача 708 161,29 грн на відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, є передчасним.

Позивач не довів, що укладений правочин є удаваним, тобто таким, що спрямований на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, не витребували і не оглянули матеріали цивільної справи № 159/5261/13-ц, де є письмові докази: позовна заява банку, підроблений розрахунок. Внесення до простроченої кредитної заборгованості сум у розмірі 18 452 швейцарських франка та 69 700 швейцарських франків, є складанням завідомо неправдивого документа - повідомлення від 28 серпня 2017 року.

Судами не враховано та не надано належної оцінки тим обставинам, що банк не виконав договірні зобов`язання на суму 88 152 швейцарських франка, неправомірно вимагає від позивача відшкодування цієї суми, як простроченої кредиторської заборгованості, і незаконно нараховує відсотки на цю суму.

Невидача позичальнику кредитних коштів в сумі 88 152 швейцарських франка на правомірну вимогу від 05 травня 2017 року є істотним порушенням умов кредитного договору і законною підставою для розірвання такого договору, а тому позов про розірвання договору підлягає задоволенню.

Рішенням суду від 03 березня 2015 року встановлено, що, відповідно до висновків почеркознавчих експертиз від 11 березня 2014 року та від 16 вересня 2014 року, підтверджено, що кредитні кошти на суму 69 700 швейцарських франків позивачем не отримані, оскільки ним не підписані заяви на видачу готівки. Отже, фактично, ці кошти були привласнені працівниками банку, але у підроблений розрахунок внесені, як отримані позичальником.

На час укладення кредитної лінії, 2007 року, курс швейцарського франка до гривні становив 4,3 грн. Тобто, тіло кредиту 102 522,62 швейцарських франка - еквівалент 440 847,26 грн. Тобто, матеріальні збитки, заподіяні позивачу по тілу кредиту становлять 442 598,25 грн різниці між стягнутою сумою 863 445,51 грн та отриманою сумою 440 847,26 грн і підлягають відшкодуванню.

При цьому, судами не враховано, що сторонами не досягнуто домовленості, що кошти позичальник буде отримувати в гривнях, а не в швейцарських франках.

Незазначення у договорі відновлювальної кредитної лінії від 15 травня 2007 року, що кредитні кошти видаватимуться позичальнику в гривнях по курсу швейцарського франка, а не в швейцарських франках, і є прямим письмовим доказом в розумінні статті 64 ЦПК України стосовно удаваності договору.

Договір відновлювальної кредитної лінії від 15 травня 2007 року укладено з відповідачем на пропозицію працівників банку, оскільки позивач вже мав у цьому банку непогашений валютний кредит на 70 000 доларів США під заставу нерухомого майна. Відповідачу достеменно було відомо на час укладення договору про надання відновлювальної кредитної лінії, що кошти позичальник буде отримувати у гривнях, а не в швейцарських франках, як це передбачено в договорі.

Тобто, валютний кредит по договору від 15 травня 2007 року позивач отримував у гривнях. Визнання цього кредитного договору удаваним фактично перетворює валютний договір в гривневий по курсу на момент отримання коштів.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що судом першої інстанції задоволено клопотання позивача про витребування справи № 159/5261/13-ц і дослідження доказів, але справа не була витребувана і докази не досліджені, що свідчить про неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи. Сама справа перебуває у касаційній інстанції в зв`язку з касаційним розглядом справи № 61-28998ск18, що було підставою для зупинення апеляційного розгляду, відповідно до статті 251 ЦПК України.

Незастосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, статті 251 ЦПК України, призвело до неправильного вирішення справи, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про розірвання кредитного договору

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У постанові Верховного Суду України 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Пунктом 1.1.1 укладеного між сторонами кредитного договору обумовлено, що кредит повинен надаватись окремими частинами «траншами» в розмірі та порядку визначеному договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 255 937 швейцарських франки із визначеним графіком змін максимального ліміту заборгованості.

Підпунктами 2.10.1, 2.10.3 пункту 2.10 договору про надання відновлювальної кредитної лінії передбачено, що кредитор припиняє надання траншів кредиту за цим договором в разі: наявності простроченої заборгованості за нарахованими процентами та комісіями, передбаченими договором; невиконання або неналежного виконання умов цього договору, припинення дії або визнання недійсними договорів, визначених п.1.3 цього договору.

З урахуванням змісту умов договору відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого, кредитні кошти надавались позивачу кількома частинами (траншами) і в межах максимального ліміту заборгованості, що передбачено пунктом 1.1.1 договору та пунктом 1.1.1 додаткової угоди №1 від 6 березня 2009 року, додаткової угоди №2 від 17 вересня 2010 року, суди правильно виходили з того, що неотримання позичальником кредитних коштів в розмірі максимального ліміту, не суперечить умовам договору та не свідчить про їх порушення другою стороною - позикодавцем, оскільки видача коштів саме у такому розмірі не є обов`язком банку.

Факт неналежного виконання позивачем договору встановлений рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2015 року, яке набрало законної сили 12 травня 2015 року та згідно з яким з позивача достроково стягнута заборгованість за договором в цілому, хоча кредит надавався зі строком повернення до 14 травня 2017 року.

Підставою для дострокового стягнення кредиту стало неналежне виконання умов договору позивачем.

Позивач звернувся з заявою про видачу кредитного траншу 05 квітня 2017 року, тобто вже після встановлення судовим рішенням, яке набрало законної сили факту неналежного виконання ним договору, а відтак, на момент звернення позивача за отриманням траншу банк мав право його не надавати відповідно до пункту 2.10.3 договору.

Суди установили, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ПАТ «Укрсоцбанк» допущено таке порушення умов кредитного договору від 15 травня 2007 року, яке завдало шкоди чи значною мірою позбавило ОСОБА_1 того, на що він розраховував при укладенні цього договору.

Суди попередніх інстанцій, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог і підстав, покладених в основу цих вимог, дали належну правову оцінку змісту наведених вище умов укладеного між сторонами кредитного договору та правильно виходили з того, що передбачені частиною другою статті 651 ЦК України умови для розірвання договору не доведені, а отже підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Суди правильно виходили з того, що відмова ПАТ «Укрсоцбанк» негайно видати з позичкового рахунку 88 152 швейцарських франка не є підставою для розірвання договору в розумінні положень статті 651 ЦК України, з урахуванням встановленого факту неналежного виконання позичальником умов кредитного договору та положень пункту 2.10.3 договору, якими банку надано право припинити надання траншів кредиту за цим договором.

Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди, позивач, у якості правової підстави посилався на норми статей 1166, 1177 ЦК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Тобто, частина перша статті 1166 ЦК України містить пряму вказівку на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов`язкову підставу деліктної відповідальності.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Диспозиція наведеної норми у взаємозв`язку зі статтею 81 ЦПК Українипокладає на позивача обов`язок довести факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір.

Під час розгляду справи, позивачем не доведено усіх складових для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування майнової шкоди у порядку статті 1166 ЦК України, зокрема не встановлено факту завдання такої шкоди, протиправність дій відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та такими діями.

Позивачем не наведено обґрунтувань для застосування до спірних правовідносин щодо відшкодування відповідачем матеріальної шкоди, яка за доводами позивача завдана йому працівниками банку, положень статті 1177 ЦК України, яка передбачає можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.

У справі, яка переглядається, установлено, що постановою слідчого СВ Ковельського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Волинській області від 02 березня 2013 року позивача визнано потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 грудня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Разом з тим, на час вирішення спору в суді першої інстанції та апеляційному суді досудове розслідування за цим фактом триває і не є закінченим. Вироку у справі судом не приймалось.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Щодо вимог про удаваність кредитного договору та додаткових угод до нього

Вимоги про визнання кредитного договору удаваним позивач мотивує тим, що за цим договором він фактично отримував кредитні кошти у гривні, в зв`язку із чим договір з визначенням іноземної валюти, як предмету кредиту, вчинений з приховуванням дійсних гривневих правовідносин.

Частиною першою статті 627 ЦК Українивизначено принцип цивільного права, як свобода договору, яким передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 235 ЦК Українипередбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваною угодою сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що сторони досягли згоди щодо укладення кредитного договору, визначили розмір кредиту, відсоткову ставку, порядок повернення та приступили до його виконання.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року, з останнього стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 15 травня 2007 року в розмірі 1 047 349,73 грн.

Установивши, що позивач не довів усіх складових, які обумовлюють удаваність правочину, зокрема тих обставин, що під укладеним 15 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 договором відновлювальної кредитної лінії, сторони приховали інший правочин, який спрямований на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином. Не доведено відсутність у сторін кредитного договору іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, настання між ними інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати укладений між сторонами кредитний договір удаваним відповідно до статті 235 ЦК України в частині валюти кредитування, оскільки умови конвертування банком іноземної валюти в національну для здійснення платежів за кредитом споживачем в українській гривні передбачені кредитним договором, тобто, не є прихованими.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Вказані доводи касаційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Верховний Суд, здійснюючи касаційний перегляд судових рішень та залишаючи оскаржувані позивачем рішення без змін, не вирішив можливих наслідків розгляду справи по суті позовних вимог, а відтак і можливого виконання рішення суду чи ефективного захисту або поновлення прав чи інтересів, які, на думку позивача, є порушеними, у зв`язку з чим не вбачає підстав для розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, поданої на стадії касаційного розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська