Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 712/8638/13-ц

провадження № 61-6311св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 квітня 2016 року у складі судді Пироженко В. Д. та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Карпенко О. В., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником домоволодіння на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна від 04 квітня 2006 року № 2569, яке було видане приватним нотаріусом Вінніченко Ж. В. Указаний об`єкт нерухомості був переданий позивачу у зв`язку із виконанням рішення суду про стягнення грошових коштів та звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_4 під час процедури виконавчого провадження. Право власності позивача на цей будинок зареєстровано 12 квітня 2006 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 березня 2008 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про придбання майна від 04 квітня 2006 року та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2011 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл житлового будинку в натурі та виселення відповідачки із частини житлового будинку, що підлягала виділенню ОСОБА_1 , задоволено. Спірний будинок розподілено між сторонами в натурі та зобов`язано ОСОБА_2 звільнити частину домоволодіння та земельну ділянку, які виділені позивачу.

Під час виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2011 року було з`ясовано, що будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 у користування за договором оренди від 01 червня 2009 року. ОСОБА_5 проживала в цьому будинку разом зі своєю родиною і про існування у ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини домоволодіння не знала.

30 листопада 2011 року ОСОБА_5 добровільно звільнила займаний будинок та передала ключі і оригінал договору оренди від 01 червня 2009 року позивачу. Відповідно до договору ОСОБА_2 набула майнове право на одержання грошових коштів у сумі 1 600 грн щомісячно. Крім того, позивач був змушений сплачувати рахунки, що надходили від Черкаського міського РЕМ за користування електроенергією з липня 2010 року по липень 2011 року, а 06 квітня 2012 року судом був виданий наказ про стягнення з нього 1 264,59 грн. Загальна сума оплати за електропостачання складає 3 015,80 грн.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 на власний розсуд використовувала майно, яке є предметом спільної часткової власності, з метою власного збагачення, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 32 882,17 грн як безпідставно набуті та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 32 882,17 грн безпідставно набутих коштів (орендна плата у розмірі 29 866,37, витрати на електроенергію - 3 015,80 грн), 3 256 грн витрат на юридичну допомогу, 229,40 грн судового збору, а всього 36 367,57 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю передбачених статтями 1212, 1213 ЦК України передумов для стягнення з ОСОБА_2 спірних грошових коштів саме як безпідставно набутих. Судом встановлено, що відповідачка без відома позивача використовувала належну йому частину домоволодіння з метою отримання орендної плати, про що позивач не знав. Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача коштів за користування електроенергією, які позивач змушений був сплачувати за рахунками Черкаського міського РЕМ, як безпідставно збережені кошти за рахунок позивача, та про часткове стягнення витрат на юридичну допомогу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 квітня 2016 року змінено, скасовано його в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 оплати за користування електричною енергією в розмірі 3 015,80 грн та в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3 256 грн.

Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав грошові кошти, сплачені за користування електроенергією як такі, що безпідставно отримані ОСОБА_2 , в розмірі 3 015,80 грн, оскільки пункт 3.4 договору оренди передбачає, що орендар самостійно сплачує плату відповідним підприємствам за фактично використані електроенергію та телекомунікаційні послуги.

Підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу є відсутність їх документального підтвердження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 886,37 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору не встановлено виконання сторонами умов договору та залишено поза увагою те, що отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_5 грошових коштів у вигляді орендної плати не підтверджено належними та допустимими доказами.

У іншій частині судові рішення не оскаржуються.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу позивачем до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 712/8638/13-ц передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, за змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна від 04 квітня 2006 року № 2569, яке було видане приватним нотаріусом Вінніченко Ж. В. Указаний об`єкт нерухомості був переданий позивачу у зв`язку із виконанням рішення суду про стягнення грошових коштів та звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_4 під час процедури виконавчого провадження, право власності на який зареєстровано за позивачем 12 квітня 2006 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 березня 2008 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про придбання майна від 04 квітня 2006 року та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2011 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл житлового будинку в натурі та виселення відповідачки із частини житлового будинку, що підлягала виділенню ОСОБА_1 , задоволено. Спірний будинок розподілено між сторонами в натурі та зобов`язано ОСОБА_2 звільнити частину домоволодіння та земельну ділянку, які виділені позивачу.

Під час виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2011 року було з`ясовано, що будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 у користування за договором оренди від 01 червня 2009 року. ОСОБА_5 проживала в цьому будинку разом зі своєю родиною і про існування у ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини домоволодіння не знала.

30 листопада 2011 року ОСОБА_5 добровільно звільнила займаний будинок та передала позивачу ключі і оригінал договору оренди від 01 червня 2009 року. Відповідно до договору ОСОБА_2 набула майнове право на одержання грошових коштів у вигляді орендної плати в сумі 1 600 грн щомісячно.

Підставою звернення до суду з позовом у цій справі ОСОБА_1 зазначено факт безпідставного використання ОСОБА_2 належної йому 2/3 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 з метою отримання доходу у вигляді орендної плати.

Вирішуючи указаний спір, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав, передбачених статтями 1212 і 1213 ЦК України, для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення суми орендної плати, отриманої відповідачкою, саме як безпідставно набутої, оскільки пред`явлені позивачем вимоги узгоджуються з фактичними обставинами, встановленими у справі, та підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій в цій частині.

В основу судового рішення судом першої інстанції покладено те, що умовами договору оренди житлового приміщення, яке перебуває у спільній частковій власності, передбачено отримання орендної плати за весь будинок лише відповідачкою, а тому позов є обґрунтованим.

Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована тим, хто з нею не погоджується.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості.

За таких обставин, доводи ОСОБА_2 про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог з огляду на відсутність доказів, які б підтверджували факт сплати їй ОСОБА_5 грошових коштів за користування будинком, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час вирішення цього спору відповідач не надав суду доказів невиконання ОСОБА_5 умов договору щодо своєчасної оплати орендної плати.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність передумов, передбачених положеннями статті 1212 ЦК України, для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за використання відповідачкою нерухомого майна, яке є предметом спільної часткової власності сторін, з метою отримання прибутку без відома позивача, у розмірі, пропорційному частці позивача у праві спільної часткової власності.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються незгоди заявника з мотивами рішень судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині виключно з формальних міркувань, правового значення для вирішення цього спору не мають та додаткового правового аналізу не потребують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 11 жовтня 2016 року та рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 квітня 2016 року в нескасованій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк