Справа № 487/993/15-ц
Провадження № 2/487/2043/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретаря судового засідання Дорош В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

06.02.2015 року до суду надійшов позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що відповідачем не в повному обсязі виконані зобов`язання за договором б/н від 23.12.2007 року, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 07.01.2015 року у розмірі 31579,40 грн., з яких: 6891,28 грн. тіло кредиту; 24688,12 грн. відсотки за користування кредитом. Від цієї суми віднімається сума у розмірі 25639,11 грн., яка була задоволена рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.06.2013 року з відповідача, різниця становить 5940,29 грн. А також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 штраф фіксована частина, 297,01 грн. штраф процентна складова. У зв`язку з цим, просить стягнути заборгованість у розмірі 6737,30 грн.

29.04.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено заочне рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 6737,30 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 20.06.2019 року скасовано заочне рішення від 29.04.2015 року та справу призначено до розгляду в порядку в порядку спрощеного позовного провадження.

10.09.2019 року до суду надійшов відзив на позов, який мотивований тим, що відповідач не має боргових зобов`язань, надані позивачем докази не можуть підтверджувати існування боргу, оскільки розрахунок боргу не є первинним бухгалтерським документом, Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку він не підписував, отже вони не є складовою договору. Також зазначає, що із розрахунку заборгованості не зрозуміло яким чином виникла заборгованість, однак він починається з 24.12.2007 року. Отже заборгованість виникла в 2007 році і саме тоді у позивача виникло право вимоги. Вважає, що Банком пропущено як загальний так і спеціальний строк позовної давності. Також відповідач заперечує факт отримання кредиту. Посилаючись на вказані обставини, відповідач просить в задоволенні позову відмовити.

15.10.2019 р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якому Банк посилається на те, що підписавши заяву, відповідач підтвердив, що він ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, і погодився, що все це складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг. Також з анкети заяви вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 30% на рік. Підтвердження факту виконання умов договору та здійснення погашення заборгованості може слугувати розрахунок заборгованості, виписка по рахунку. Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином. Проценти на штрафи нараховані відповідно до умов договору, тому є правомірними. Щодо строків позовної давності, зазначили, що оскільки договір продовжує свою дію, строк позовної давності позивачем дотримано. Вважає, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надсилав.

Відповідач до судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позову, застосувати позовну давність.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного:

Судом встановлено, що 23.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 750,00 грн. шляхом підписання заяви, отримавши платіжну картку № НОМЕР_1 .

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

До кредитного договору банк додав Умови та Правил надання банківських послуг.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 07.01.2015 р. становить 31579,40 грн. і складається з: 6891,28 грн. тіло кредиту; 24688,12 грн. відсотки за користування кредитом. Від цієї суми відрахована сума у розмірі 25639,11 грн., яка була задоволена рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.06.2013 року з відповідача, різниця становить 5940,29 грн. А також штрафи - 797,01 грн. Загальна сума заборгованості складає 6737,30 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення §1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 23.12.2007 року процентна ставка зазначена 2,5% на місяць на залишок заборгованості.

Одночасно, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, розмір комісії.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту (процентів за користування кредитними коштами).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.12.2007 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, процентів за неправомірне користування грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року (Справа № 342/180/17) зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Відтак, суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи та не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23.12.2007 року шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому відповідальність у вигляді штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відтак, вимога Банку про стягнення штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» отримані, що підтверджується випискою по рахунку, але не повернуті, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, які були узгоджені в заяві.

Однак, встановлено, що 12.06.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва було ухвалено рішення, відповідно до якого ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 06.03.2013 р. у сумі 25639,11 грн., а саме: заборгованість за кредитом 6885,60 грн., заборгованість за процентами 17056,41 грн., штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1197,10 грн.

Отже встановлено, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентам вже були задоволені судом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 р. № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання» (п. 54 Постанови).

Так, у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів.

Відтак, звернувшись до суду із позовом, за яким ухвалено рішення 12.06.2013 р. про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, Банк реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, отже з цього моменту право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Натомість, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, а нарахування процентів у зв`язку із неправомірним, незаконним користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, в заяві від 23.12.2007 р. не передбачено, відповідно не узгоджено сторонами.

З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Відтак, вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитними коштами, також є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідачем було заявлено про застосування к спеціальної так і загальної позовної давності.

Проте, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог(постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Оскільки суд вважає вимоги Банку безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, позовна давність не може бути застосована.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 282, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 05.11.2019 року.

Суддя: З.М.Сухаревич