Головуючий у І інстанції Корнієнко С.В.
Провадження №22-ц/824/1923/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Аверковій А.І.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому, збільшивши та уточнивши позовні вимоги (а.с.50-51, 83-84), просив розподілити спільне сумісне майно подружжя, набуте за час шлюбу з відповідачкою, визнавши за ним право власності на автомобіль марки «Honda Jazz»,д.н.з. НОМЕР_5; право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частину гаражу АДРЕСА_5. За ОСОБА_3 позивач просив визнати право власності на автомобіль марки «Acura MDX», д.н.з. НОМЕР_6. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь Ѕ частину від суми боргу у розмірі 535 227 грн. 50 коп. за договорами позики та борговими розписками від 13.04.2010 року та 02.02.2013 року, оскільки за ці кошти були придбані спірні автомобілі під час перебування сторін у шлюбі. Також, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 понесені ним по справі витрати на правничу допомогу в розмірі 37 500 грн.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що сторони по справі зареєстрували шлюб 12 лютого 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8, виданим виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

За час перебування у шлюбі сторонами у спільну сумісну власність було набуто майно: автомобіль марки «Honda Jazz», д.н.з. НОМЕР_5, вартістю 179 000 грн. 00 коп.; автомобіль марки «Acura MDX», д.н.з. НОМЕР_6, вартістю 563 988 грн. 00 коп.; гараж АДРЕСА_5, вартістю 100 000 грн. 00 коп.; Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 1 183 500 грн. 00 коп.

Крім того, за час шлюбу ОСОБА_2 було укладено договори позики в інтересах сім'ї від 13.04.2010 року на суму 60 000 доларів США та від 02.02.2013 року на суму 74 500 доларів США, що еквівалентно сумі 1 070 455 грн. 00 коп. відповідно до курсу НБУ станом на 13.04.2010 року та 01.02.2013 року. Зазначені кошти були використані для придбання автомобіля марки «Honda Jazz» та автомобіля марки «Acura MDX» під час перебування сторін у шлюбі.

20.09.2017 року Нетішинським міським судом Хмельницької області було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за вищевказаними договорами позики на суму 1 070 455 грн., половина з яких підлягає стягненню з ОСОБА_3 на його користь згідно вимог ч. 3 ст. 61 СК України.

Враховуючи неможливість поділу майна у добровільному порядку, ОСОБА_2 і звернувся до суду з позовом про поділ майна згідно вимог ст.ст. 60, 61, 70 СК України у визначений ним у позовній заяві спосіб.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності, в порядку поділу спільного майна подружжя, на автомобіль марки «Honda Jazz» номерний знакНОМЕР_5.

Визнано за ОСОБА_3 право власності, в порядку поділу спільного майна подружжя, на автомобіль марки «Acura MDX» номерний знак НОМЕР_6.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5 959,88 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_3 половини суми боргу у розмірі 535 227 грн. 50 коп. за договорами позики від 13.04.2010 року та 02.02.2013 року та відмови у стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів, витрачених на правову допомогу, у розмірі 37 500 грн. 00 коп., позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм процесуального права, просив рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_3 ОСОБА_5, останній просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник ОСОБА_3 в апеляційному суді просив про залишення рішення суду без змін, а скарги ОСОБА_2 - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на автомобіль марки «Honda Jazz», д.н.з. НОМЕР_5, та в частині визнання права власності за ОСОБА_3 на автомобіль марки «Acura MDX», д.н.з. НОМЕР_6, не є предметом апеляційного оскарження, тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, сторони по справі зареєстрували шлюб 12 лютого 2010 року (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8, виданого виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с.6).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9, відповідач ОСОБА_3 являється власником автомобіля марки «HondaJazz», д.н.з. НОМЕР_5 (а.с.15); відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 відповідач ОСОБА_3 є власником автомобіля марки «Acura MDX», д.н.з. НОМЕР_6 (а.с.16).

У відповідності до Договору купівлі-продажу гаражу від 27.12.2011 року ОСОБА_3 купила гараж АДРЕСА_5 (а.с.52).

Згідно Договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 13.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., за реєстровим №752, відповідач ОСОБА_3 придбала Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.53).

Також встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів від 26 вересня 2012 року дарування ним відповідачці ј частини квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини гаражу за вказаною адресою (а.с.95-102).

Згідно наявної в справі копії рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 вересня 2017 року (а.с.58-59) задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 13.04.2010 року в сумі 60 000 доларів США та за договором позики від 02.02.2013 року в сумі 74 500 доларів США, що еквівалентно 1 070 455 грн. відповідно до курсу НБУ станом на 13.04.2010 року та 01.02.2013 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на його користь половини коштів від суми позики, стягнутої з нього вищевказаним судовим рішенням, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Докази згідно вимог ст.ст.77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення договору позики, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Тобто з'ясуванню для встановлення солідарного обов'язку подружжя відповідно до частини четвертої статті 65 СК України підлягають наступні обставини: чи був укладений договір позики позивачем в інтересах сім»ї, а також, що позичені кошти були витрачені ним в інтересах сім'ї.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 половини суми боргу ОСОБА_2 у розмірі 535 227 грн. 50 коп. за договорами позики від 13.04.2010 року та 02.02.2013 року, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості та недоведеності, і апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту вчинення зазначених правочинів в інтересах сім'ї, як і доказів того, що отримані ним кошти були використані на придбання автомобілів, які знаходяться у спільній сумісній власності сторін.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач ОСОБА_2, зокрема, посилався на те, що при ухваленні рішення Васильківським міськрайонним судом не було враховано той факт, що договори позики від 13.04.2010 року на суму 60 000 доларів США та від 02.02.2013 року на суму 74 500 доларів США були укладені ним під час шлюбу з ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, оскільки отримані за ними кошти були витрачені в інтересах сім»ї на придбання двох автомобілів: автомобіля «Honda Jazz» та автомобіля «Acura MDX». В подальшому ці кошти рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20.09.2017 року були стягнуті з ОСОБА_2 на користь позикодавця ОСОБА_7 Апелянт зазначив, що при розгляді справи про стягнення з нього боргу за договором позики судом було встановлено, що дані правочини були вчинені ОСОБА_2 саме в інтересах сім'ї - для придбання автомобілів.

Такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 колегією суддів відхиляються, оскільки зазначені обставини були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об'єктивну оцінку у своєму рішенні, обґрунтовано зазначивши, що зі змісту рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20.09.2017 року, як і зі змісту самих договорів позики, досліджених судом, не вбачається, що вищевказані кошти були позичені ОСОБА_2 саме в інтересах сім»ї, як і не вбачається того, що ці кошти були витрачені на придбання вищевказаних автомобілів.

Правильним є і рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 37 500 грн. 00 коп., виходячи з наступного.

Відповідно до статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК Україниінші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України зарезультатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачем суду були надані документи щодо надання правничої допомоги та її оплати за участь його представника в розгляді іншої цивільної справи № 369/7634/17 у Києво-Святошинському районному суді Київської області (а.с.21-22), при цьому акт виконаних робіт №1 від 12.07.2017 року (а.с.22 зв.) суперечить за своїм змістом прибутковому касовому ордеру від 12.07.2017 року (а.с.23), оскільки в акті розмір витрат за правничу допомогу визначений на суму 40 000 грн., натомість згідно прибуткового касового ордеру ФОП ОСОБА_8 прийняв від ОСОБА_2 37 500 грн. Враховуючи ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення ним по даній справі витрат на правничу допомогу, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених ним витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з дотриманням норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги позивача ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: