Справа № 577/2517/18
Провадження № 2/577/38/19

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2019 року м. Конотоп
Конотопський міськрайонний суд Сумської області
Конотопський міськрайонний суд Сумської області
в складі: головуючого судді Ярмак О.М.,
за участі секретаря Цуканової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотопі Сумської області справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Російської Федерації та прохає стягнути на її користь з Російської Федерації моральну шкоду у розмірі 1 082 056 грн 32 коп, що за офіційним курсом НБУ на час її звернення з позовом до суду складало 35 000 євро. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної ОСОБА_2 Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, вона була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1янський, буд. 86. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості її проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території - в м. Луганськ, Україна, та її вимушеного переселення у лютому 2015 року на підконтрольну Україні території до м. Конотопа Сумської області.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 травня 2017 року встановлений факт, що її вимушене переселення у лютому 2015 року з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.

Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України їй завдано істотної моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини 1 січня 2016 року оприлюднив «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди (http://www.echr.coe.int/Documents/PD satisfaction claims ENG.pdf).

Європейський суд з прав людини, спираючись на норми, закріплені у Європейській конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР (далі - Європейська конвенція), затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених Європейською конвенцією, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.

Підпунктом 15 п. 3 вказаних вище Правил встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявники, які вважають себе жертвами більш одного порушення Європейської конвенції, можуть вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

Крім того, Європейський суд з прав людини прийняв ряд рішень у справах щодо виплати компенсації за збитки нематеріального характеру через примусове переселення особи. Зокрема, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лоізіду проти Турецької ОСОБА_2» (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Агtісlе 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька ОСОБА_2 зобов»язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію Збройними Силами Турецької ОСОБА_2 Північного Кіпру, де народилася та проживала позивач. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали у психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась, та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності, а також моральному стражданні через змушене переселення з зазначеної окупованої території.

Російською Федерацією внаслідок окупації території Луганської області, України, були порушені ст. ст. 3, 5, 8, 9, 10, 11 та 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Численні порушення Російською Федерацією зазначених основоположних прав і свобод, дають підстави заявляти вимоги до неї про компенсацію шкоди, завданої їй збройною агресією Російської Федерації проти України, про що свідчать такі обставини.

До початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої незаконної окупації частини території Луганської області вона була повноправним громадянином своєї країни, перебувала на пенсії та отримувала пенсію за віком, мала налагоджений побут, можливість вести повноцінне життя.

З початком збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області окупанти зневажали будь-які права та моральні цінності громадян, перешкоджали проведенню мітингів і мирних акцій на підтримку незалежності та територіальної цілісності України. Крім того, місцеві жителі боялись спілкуватись українською мовою, носити державну символіку, висловлювати будь-яку підтримку на адресу України, оскільки за вказані дії могли бути піддані фізичному або психологічному примусу.

У червні 2014 року стало небезпечно з»являтися на вулицях міста Луганська, повсюди були збройні російські формування, ніхто не міг гарантувати безпеку. Тому вона змушена була майже постійно знаходитись вдома, боялась виходити на вулицю, щоб не наражати себе на небезпеку.

З середини червня 2014 року у м. Луганськ почалися постійні обстріли з використанням артилерійської зброї, вона неодноразово була свідком того, як поблизу її будинку пролітали бойові снаряди. Жоден день не проходив без хвилювання та страху бути вбитою.

Ситуація з кожним днем ускладнювалася, більшість підприємств припинили свою роботу, почалися перебої в роботі банківської системи, з»явилися проблеми з фінансуванням, було зупинено виплату пенсій та інших соціальних виплат.

Поступово під тиском вказаних подій, її фізичний та моральний стан погіршився. У зв»язку з тим, що в окупованому м. Луганську більшість аптечних пунктів закрили, їй доводилося вкрай важко у пошуках медикаментів. До того ж, навіть у відкритих аптеках був дефіцит ліків, через що вона не завжди могла забезпечити себе необхідними лікарськими препаратами.

3 листопада 2014 року у неї стався інсульт та вона була госпіталізована до Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7. Після виходу з лікарні, їй довелося через постійні обстріли житлових кварталів переїхати до підвального приміщення, яке зовсім не було облаштоване для проживання в ньому: там не було ні світла, ні опалення, ні постійного доступу до джерела питної води.

Проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитими озброєними російськими бойовиками, або втратити рідних.

Описані вище події призвели до неможливості подальшого проживання на території м. Луганська, а тому у лютому 2015 року вона була змушена переселитися з м. Луганська до м. Конотопа Сумської області.

Після переїзду до м. Конотопа Сумської області їй довелося прилаштовуватися до нових життєвих умов. Вона постійно була схвильованою і напруженою, не могла спокійно спати, через пережите на окупованій території жахіття. Наслідком цього стало погіршення стану її здоров»я: її майже повністю паралізувало, вона потребує постійного стороннього нагляду та медикаментів. У червні 2016 року медико-соціальною експертною комісією їй було встановлено першу групу інвалідності.

Після переїзду її матеріальний та психологічний стани вкрай погіршилися, адже вона втратила житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а отже і можливість планувати своє життя.

За таких обставин, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України були порушені її права, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією. Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо.

Таким чином, порушення її прав з боку Російської Федерації, зокрема гарантованих статтями 2. 3, 5, 8. 9, 10, 11, 14 Європейської конвенції, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» Європейського суду з прав людини, є множинними.

Безпосереднім суб»єктом, внаслідок умисних дій якого їй завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили та створені нею військові формування, що мають на озброєнні та використовують засоби, які становлять підвищену небезпеку для оточуючих.

За таких обставин, відповідно до ст. 1167 ЦК України, ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ч. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікований Указом Президії Верховної ОСОБА_3 Української РСР від 19.10.1973, ст. ст. 4, 5, 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», прохає стягнути з Російської Федерації на її користь заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 35 000 євро, що за офіційним курсом НБУ на час її звернення з позовом до суду становить 1 082 056 грн 32 коп.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з»явилася, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує (а.с. 152).

Відповідач - Російська Федерація, яка про час та місце розгляду справи була повідомлена через Посольство Російської Федерації в Україні (а.с. 151) в судове засідання повторно не з»явилася, про причини неявки свого представника відповідач суд не повідомив, заяв про розгляд справи без участі представника відповідача не надходило, заперечення на позов відповідачем надані не були.

Оскільки дотримані всі, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України вимоги, суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 577/1385/17, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1, яка народилася 21 грудня 1951 року з 18 січня 1983 року була зареєстрована за адресою: Україна, м. Луганськ, пров. 5 Слов»янський, буд. 86 (а.с. 9- 10).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 19 травня 2017 року встановлений факт вимушеного переселення ОСОБА_1, яка народилася 31 грудня 1951 року, у лютому 2015 року з окупованої території Луганської області Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Луганської області (а.с. 13-17).

Згідно довідки Конотопського міського управління соціального захисту населення Сумської області від 6 липня 2016 року, ОСОБА_1, яка народилася 31 грудня 1951 року, з 20 лютого 2015 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, 2-й пров. вул. Пушкіна, буд. 8А (а.с. 11).

Відповідно до довідки до акта МСЕК серії 12 ААА № 483632, ОСОБА_1 23 червня 2016 року встановлена І група інвалідності. Вказана група інвалідності встановлена безстроково та за станом здоров»я ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду ( а. с. 18).

Постановою Верховної ОСОБА_3 України «Про Заяву Верховної ОСОБА_3 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII було схвалено текст Заяви Верховної ОСОБА_3 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

З аналізу вказаної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ОСОБА_2 Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши ОСОБА_2 Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши у квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної ОСОБА_2» (7 квітня 2014 року) та «Луганської Народної ОСОБА_2» (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної ОСОБА_3 України «Про Заяву Верховної ОСОБА_3 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них і постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

Згідно за ст. 1 Закону України «Про оборону» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної ОСОБА_3 України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ, якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної ОСОБА_3 України «Про Заяву Верховної ОСОБА_3 України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 4 лютого 2015 року № 145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано ОСОБА_2 Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Також постановою Верховної ОСОБА_3 України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об»єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_3 Європи, Парламентської ОСОБА_3 НАТО, Парламентської ОСОБА_3 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_3 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейським парламентом було затверджено резолюцію щодо України, 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської ОСОБА_3 Європи.

Загальновідомим є той факт, що у лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної ОСОБА_2 Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, що також регулювалось різними законодавчими актами та офіційними документами.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, й іноземні держави та інші суб»єкти публічного права.

За вимогами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об»єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

З матеріалів справи вбачається, а також встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України були порушені права ОСОБА_1, передбачені розділом II Конституції України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із душевними стражданнями, у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів, а також у у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна, приниженням її честі та гідності. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як орієнтує Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків ( п. п. 3, 9).

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.п. 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 1 серпня 1975 року, договори укладені між Україною та Росією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на переконання суду, є державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької ОСОБА_2» (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Агtісlе 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов»язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду у розмірі 1 082 056 грн 32 коп, що за офіційним курсом НБУ станом на день звернення ОСОБА_1 з позовом до суду (станом на 18 травня 2018 року) складало 35 000 євро, позивач, на думку суду, довела, що їй завдано істотної моральної шкоди з боку Російської Федерації, оскільки внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України її було позбавлено сталих соціальних зв»язків, звичного середовища існування, налагодженого побуту та надії на повернення додому, погіршився стан її здоров»я.

Суд приходить висновку, що ОСОБА_1 зазнала психологічного страждання через неможливість проживати на території, на якій вона законно проживала протягом тривалого часу, вона відчувала страх та безпорадність через змушене переселення з окупованої території.

З огляду на триваючу окупацію Російською Федерацією частини території Луганської області України, обставини, що призвели до вимушеного переселення ОСОБА_1 тривають і на даний час, а тому наявні підстави для задоволення її позовних вимог у повному обсязі, у зв»язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні.

Стягнення з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заподіяної їй моральної шкоди 1 082 056 грн 32 коп, що за офіційним курсом НБУ станом на 18 травня 2018 року складало 35 000 євро, є справедливою компенсацією агресора - Російської Федерації, на її користь.

Задовольняючи позов у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 8 810 грн 00 коп, від сплати якого позивач звільнена відповідно до закону.

Керуючись ст. 8 Конституції України, ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Женевською конвенції про захист цивільного населення під час збройного конфлікту 1949 року, ст.ст. 11, 22, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284, 287 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 заподіяну їй збройною агресією Російської Федерації проти України моральну шкоду в розмірі 1 082 056 грн 32 коп (один мільйон вісімдесят дві тисячі п»ятдесят шість грн 32 коп), що, за офіційним курсом НБУ станом на 18 травня 2018 року, складало 35 000 євро (тридцять п»ять тисяч євро).

Стягнути з Російської Федерації у прибуток держави Україна судовий збір в розмірі 8 810 грн 00 коп (вісім тисяч вісімсот десять грн 00 коп).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо повне заочне рішення суду не було вручене відповідачу у день його проголошення, відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1, народилася 31 грудня 1951 року, зареєстрована за адресою: м. Луганськ Україна, пров. 5 Слов»янський, буд. 86, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: Російська Федерація (місцезнаходження Посольства Російської Федерації в Україні: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27).

Рішення у повному обсязі складено 31 січня 2019 року.

Суддя Ярмак О. М.