Справа № 304/1121/18
Провадження № 2/304/24/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Чепурнова В. О.,

за участю секретаря судового засідання - Гавій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 304/1121/18 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, про визнання права власності на житловий будинок як за колишніми членами колгоспного двору, -

В С Т А Н О В И В:

позивачі звернулися до суду з позовом до Перечинської міської ради про визнання за ними права власності на житловий будинок. Свої позовні вимоги мотивують тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Перечинської селищної Ради народних депутатів 10 вересня 1987 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 як голова колгоспного двору. На день видачі свідоцтва у житловому будинку були зареєстровані всі позивачі, однак частки визначені не були. Згідно повідомлення про початок будівельних робіт від 07 березня 2014 року до вказаного будинку добудовано другий поверх, будівництво закінчено відповідно до декларації про готовність до експлуатації об'єкта. На даний час у них виникла необхідність у реєстрації права власності відповідно до ст. 180 ЦК України, однак звернувшись до реєстратора щодо внесення відомостей до Державного реєстру нерухомості, їм було усно відмовлено у зв'язку з тим, що не визначено часток кожного із співвласників; таку дію не може вчиняти також і нотаріус. Виходячи з принципу рівності часток, кожному з них на праві спільної власності належить по 1/4 частині домоволодіння. Факт належності спірного домоволодіння до типу колгоспного двору підтверджується Свідоцтвом про право власності від 12 серпня 1987 року. Оскільки майно їх дому як колгоспного двору, хоча й оформлене за власником ОСОБА_1, стало належати дружині та дітям, які постійно проживали з ним у вказаному будинку, на праві спільної сумісної власності по 1/4 частині, тому просять позов задовольнити.

У судове засідання позивачі не з'явилися, однак попередньо подали заяви, у яких просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради та не заперечив проти задоволення позову.

У судове засідання представник Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з'явилася, однак попередньо направила суду клопотання, у якому зазначила, що до компетенції Управління не входить надання пояснень та правової оцінки діям, законодавству, правовідносинам з питань права власності, розподілу майна тощо, більше того відносинам, що існували в період 1980-1990 років. Разом з цим повідомила, що відповідно до даних Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих і будівельних робіт міститься інформація про зареєстровані у березні 2014 року повідомлення про початок виконання будівельних робіт за № ЗК96 та у грудні 2016 року декларації готовність до експлуатації об'єкта за № 72 щодо об'єкта будівництва «Реконструкція індивідуального житлового будинку з надбудовою мансардного поверху, АДРЕСА_1», замовник ОСОБА_1.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 16 цього Кодексу визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Так, як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року (далі - Постанова) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Колгоспні двори були припинені 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність».

Вказаним пунктом Постанови також роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім'я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору; г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно Свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Перечинської селищної ради народних депутатів 10 вересня 1987 року, домоволодіння яке складається з одного житлового будинку з надвірними будовами в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 як голові колгоспного двору (а. с. 15, 17, 18).

Як вбачається з технічного паспорта зазначений будинок збудований у 1933 року, та з 2015 року (рік добудови) має житлову площу 97,4 м. кв., загальну площу - 203,3 м. кв., а також має додаткові споруди - госпблок, вбиральня, навіс (1975 року побудови), котельня та хлів (1933 року побудови), а також гараж та дроварня (1980 року побудови) (а. с. 23-30).

Згідно довідок Перечинської міської ради Закарпатської області № № 1869, 1870, 1871 від 07 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1, є головою домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1, та до складу його сім'ї входять позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а. с. 31, 32, 33).

Отже, житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. На момент припинення колгоспного двору його членами були ОСОБА_1 (голова двору), ОСОБА_2 (його дружина), а також сини ОСОБА_3, 1981 року народження, та ОСОБА_4, 1985 року народження.

Разом з цим, рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №31895291 від 17 жовтня 2016 року, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності, оскільки ним було проведено реконструкцію житлового будинку з надбудовою мансардного поверху, у зв'язку з чим загальна площа будинку збільшилася на 100,1 кв. м., а житлова - на 50,9 кв. м., а відтак подані ним документи не дають змогу встановити коло громадян, які отримали частку у майні колишнього колгоспного двору та розмір їх частки з урахуванням проведеної реконструкції (а. с. 16).

Таким чином, на момент припинення колгоспного двору кожен з позивачів з урахуванням ч. 2 ст. 123 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року набув право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1, а відтак такі вважаються фактичними співвласниками цього житлового будинку, позивачі є членами колгоспного двору і не втратили частку в майні цього двору, за ними слід визнати право власності на зазначене домоволодіння з господарськими та надвірними спорудами, як на майно «колгоспного двору».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 120, 123 ЦК Української РСР, ст. ст. 328, 331, 377 ЦК України, ст. ст. 6-13, 76, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, про визнання права власності на житловий будинок як за колишніми членами колгоспного двору - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, як за колишніми членами колгоспного двору право власності в рівних частках по 1/4 за кожним на житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будовами та спорудами.

Стягнути з Перечинської міської ради Закарпатської області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) судовий збір у сумі 2 113 (дві тисячі сто тринадцять) грн. 55 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; місце проживання: АДРЕСА_1.

Позивач: ОСОБА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2; місце проживання: АДРЕСА_1.

Позивач: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_3; місце проживання: АДРЕСА_1.

Позивач: ОСОБА_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_4; місце проживання: АДРЕСА_1.

Відповідач: Перечинська міська рада Закарпатської області, ; місцезнаходження: 89200 Закарпатська область м. Перечин, пл. Народна, № 16.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, ; місцезнаходження: 88000 Закарпатська область м. Ужгород, вул. Гойди, № 8.

Головуючий: Чепурнов В. О.