ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/1680/17

провадження № 22-ц/4809/1772/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представники за довіреностями - Кіріченко Роман Анатолійович, Вандровський Віталій Вільямович, Крилова Олена Леонідівна

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2019 року у складі судді Гарбуз О. А. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі банк) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зазначав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01 липня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов?язання за договором виконав у повному обсязі. Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконала, станом на 12 вересня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 102468 грн. 32 коп., з яких: 4669 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом, 88230 грн. 12 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4213 грн. 49 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4855 грн. 63 коп. - штраф (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 102468 грн. 32 коп. та судові витрати у розмірі 1600 грн.

Заочним рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 червня 2011 року у розмірі 102468 грн. 32 коп.

У червні 2019 року відповідачем подана до суду заява про перегляд заочного рішення (а.с.74-78).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 13 червня 2019 року заочне рішення скасовано (а.с.86-88).

У відзиві на позовну заяву відповідач просила у позовних вимогах позивача відмовити в повному обсязі, а також просила застосувати позовну давність. Зазначала, що останній платіж, що перериває перебіг строку позовної давності був нею здійснений 10 грудня 2012 року. З цієї дати перебіг строку позовної давності починається заново і спливає 10 грудня 2015 року. Позивач звернувся до суду з позовом лише 14 вересня 2017 року, тобто після спливу позовної давності (а.с.101,102).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банка заборгованість за отриманими, на підставі заяви б/н від 01 червня 2011 року, та використаними коштами у розмірі 4669 грн. 08 коп. В позові про стягнення процентів, пені, комісії та штрафів відмовлено за необґрунтованістю та безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та неустойкою, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Зазначає, що відхиляючи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як частину договору, суд виходив з того, що єдиним доказом того, що відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та правилами, які діяли під час підписання анкети-заява, є засвідчення таких умов та правил особистим підписом позичальника. Проте такий висновок не узгоджується з вимогами ст.ст.627,634 ЦК України. З матеріалів справи вбачається та ніким не оспорюється, що 01 червня 2011 року відповідач погодився з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами та Тарифами складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення до підписання договору, про що свідчить його підпис на заяві. Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось відповідачем укладення чи неукладення кредитного договору, тому ці обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Заперечень щодо Умов та правил, які містяться в матеріалах справи, відповідачем не надано. Матеріали справи не містять інших Умов та правил, тому висновок суду про те, що долучені до позову Умови та правила можливо не є тими, з якими позичальник був ознайомлений не може бути покладений в основу рішення, оскільки є лише припущенням і нічим не підтверджується. Відповідач прийняв умови договору відповідно до ст.640 ЦК України, оскільки користується кредитними коштами, що знаходить своє відображення в розрахунку заборгованості, сплачував заборгованість за тілом кредиту, процентами, пені. Підписуючи анкету-заяву, позичальник надав згоду, що зобов?язується екземпляр договору про надання банківських послуг отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту банку, а також регулярно самостійно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку. Основними вимогами банку до боржника за кредитним договором є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. У разі відсутності погодження сторонами кредитного договору у письмовій формі умов договору щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків за користування кредитом у розмірі на рівні облікової ставки НБУ. Як вбачається із розрахунку заборгованості за весь період користування кредитною карткою, відповідачем сплачувалися кошти за користування кредитом, а тому можна вважати, що процентна ставка була узгоджена сторонами. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. Порушення норм процесуального права полягає в тому, що суд, не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, замість нього навів доводи проти вимог банка і відмовив йому у цих вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору та ухвалив рішення нехтуючи засадами змагальності сторін.

Апеляційне провадження відкрито 08 листопада 2019 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.169), ухвалою від 21 листопада 2019 року призначено розгляд справи на 27 листопада 2019 року (а.с.175).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначає, що суд з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови та правила є складовою кредитного договору і що саме ці Умови та правила вона мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе саме на цих умовах зобов?язання зі сплати відсотків та неустойки в разі порушення зобов?язання з повернення грошей. Просила апеляційний суд врахувати, що в підписаній нею заяві анкеті відсутні розмір кредитного ліміту, процентна ставка за користування грішми, яку банк неодноразово збільшував на власний розсуд, обов`язки щодо сплати неустойки (а.с.178-183).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

01 червня 2011 року відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, ця заява не містить відомостей щодо встановлення кредитного ліміту, процентної ставки за користування грішми та відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Зазначено лише, що бажає оформити на своє ім`я картку «Універсальна» (а.с.6).

Довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна»,в якій зазначено умови кредитування, а також Умови та правила надання банківських послуг підпису відповідача не містять (а.с.7,8-31).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред?являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, які банк збільшив в односторонньому порядку відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (червень 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (05 жовтня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов?язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов?язання зі сплати відсотків та неустойки в разі порушення зобов?язання з повернення кредиту. Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обов`язок щодо оцінки доказів, які є в справі, покладається на суд.

Також колегія суддів зазначає, що за правилами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До позовної заяви позивачем додані: розрахунок заборгованості, анкета-заява відповідача без зазначення процентної ставки, не підписані відповідачем Довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» і Умови та правила, інших доказів позивач не надав.

В позовній заяві позивач, посилаючись на поданий ним розрахунок заборгованості, зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач виконує неналежним чином, у зв?язку з чим станом на 12 вересня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 102468 грн. 32 коп., з яких: 4669 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом, 88230 грн. 12 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4213 грн. 49 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4855 грн. 63 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.2-3).

Крім того, з цього розрахунку вбачається, що банком на день видачі коштів було встановлено процентну ставку 20,40 % річних, а в односторонньому порядку збільшена процентна ставка з 02 вересня 2014 року до 34,80 % річних, а з 01 квітня 2015 року до 43,20 % річних, письмова згода на це відповідача відсутня.

На 01 вересня 2014 року заборгованість за процентами становила 1907 грн. 48 коп., після зміни процентної ставки на тіло кредиту 4669 грн. 09 коп. банк з 01 вересня 2014 року по 12 вересня 2017 року нарахував проценти в розмірі 88230 грн. 12 коп.

Згідно із частиною третьою 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зазначає, що згідно з розрахунком відповідач сплатив позивачу 9054 грн. 43 коп., з яких банком 1854 грн. 46 коп. зараховано на сплату процентів.

Рішення суду щодо задоволення позову про стягнення тіла кредиту в апеляційному порядку не оскаржується, а з наданого банком розрахунку вбачається, що з 01 вересня 2014 року тіло кредиту в сумі 4654 грн.08 коп. значиться як прострочене тіло кредиту, тобто сам банк визнав, що строк платежу зазначеної суми вже настав, а з 30 вересня 2014 року значиться простроченим тіло кредиту 4669 грн.08 коп. (а.с.5).

Після скасування заочного рішення банком була надана довідка про строк дії кредитних карт (а.с110), довідка про зміну кредитного ліміту, остання зміна якого відбулася 04 жовтня 2012 року та встановлено кредитний ліміт 4500 грн. (а.с.111) та виписка по рахунку (а.с.112-121).

Докази на підтвердження підписання відповідачем Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» і Умов та правил надання банківських послуг банком надані не були.

Позивач в позовній заяві не просив стягнути проценти за користування кредитом у розмірі на рівні облікової ставки НБУ, такий розрахунок до суду першої інстанції не подавав, тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права щодо сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог та поданих доказів.

Безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам справи, є посилання позивача, що в цій справі не можна застосовувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, оскільки відповідач не заперечує проти позову.

Подаючи апеляційну скаргу позивач не звернув увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 позов не визнала, про що нею зазначено в заяві про перегляд заочного рішення (а.с.74-78), а також в письмовій заяві від 05 липня 2019 року про заперечення повністю в задоволенні позову та застосуванні позовної давності (а.с.97), а також у відзиві на апеляційну скаргу банку, в якому вона просить апеляційний суд при вирішенні справи застосувати цю правову позицію Великої Палати Верховного Суду (а.с.178-183).

За таких обставин посилання автора апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що суд виступив "адвокатом" відповідача є взагалі некоректними.

Оскільки розмір, порядок нарахування та виплата процентів за користування кредитом, а також встановлення відповідальності сторін за невиконання умов договору у вигляді неустойки є істотними умовами кредитного договору, який укладається між сторонами в письмовій формі, то суд першої інстанції, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог за правилами ст. 89 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення визначеного в розрахунку та позовній заяві розміру процентів та неустойки, встановлених самим банком.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів у справі, підстави для переоцінки яких апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції щодо відмови в стягненні процентів, неустойки та ухвалення нового рішення про стягнення процентів та неустойки не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2019 року в частині відмови в позові про стягнення процентів та неустойки - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко