Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 756/13581/16-ц

провадження № 61-34274св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у складі судді Белоконної І. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів:

Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 грудня 2012 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .

За час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжям придбано автомобіль Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, який 19 лютого 2013 року підрозділом ВРЕР-6 УДАІ в місті Києві зареєстровано на ім`я

ОСОБА_2

30 серпня 2016 року ОСОБА_2 без повідомлення та згоди позивача, який є співвласником вказаного автомобіля, відчужила автомобіль ОСОБА_3

ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу

№ 2641/2016/037503 від 30 серпня 2016 року автомобіля Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , червоного кольору, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Застосувати наслідки недійсності правочину - реституцію.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 2641/2016/037503 від

30 серпня 2016 року автомобіля Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, кузов

№ НОМЕР_1 , червоного кольору, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Застосовано наслідки недійсності правочину - реституцію.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 275,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 275,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_3 відчужила автомобіль, що є спільною сумісною власністю, без належної згоди та відома позивача, та визнав договір купівлі-продажу від 30 серпня 2016 року № 2641/2016/037503 недійсним і застосував - реституцію.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в частині застосування наслідків недійсності правочину - реституції змінено.

Зобов?язано ОСОБА_3 протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути, отриманий за недійсним правочином, автомобіль Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , у власність ОСОБА_2

Зобов?язано ОСОБА_2 протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути ОСОБА_3 45 000,00 грн, отримані за недійсним правочином.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині визначення способу реституції мотивовано тим, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину. А тому суд дійшов висновку про зобов?язання ОСОБА_3 протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути, отриманий за недійсним правочином, автомобіль Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов?язав протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути ОСОБА_3 45 000,00 грн, отримані за недійсним правочином.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

27 жовтня 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 жодним чином не повідомляла, що автомобіль придбаний під час шлюбу і чоловік не надав згоду на його продаж чи будь яке інше відчуження, а тому ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного автомобіля.

Судом першої інстанції справу було розглянуто за відсутності ОСОБА_3 та його представника, що позбавило можливості надати їм свої пояснення по справі.

Доводи інших учасників справи:

27 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просять касаційну скаргу представника

ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року поновлено представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справ з Оболонського районного суду міста Києва.

У листопаді 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 01 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Під час шлюбу подружжя, за спільні кошти, придбали автомобіль Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, червоного кольору, № кузова НОМЕР_2 , який 19 лютого 2013 року підрозділом ВРЕР-6 УДАІ в місті Києві зареєстровано на ім`я відповідача з реєстраційним номером

НОМЕР_3 .

У 2016 році ОСОБА_6 діючи в інтересах свого батька ОСОБА_3 зустрівся з ОСОБА_2 з метою огляду спірного автомобіля для його придбання для свого батька.

25 серпня 2016 року ОСОБА_2 видала довіреність сину відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на право розпорядження спірним автомобілем від її імені з правом його продажу і вчиненням інших дій.

ОСОБА_6 30 серпня 2016 року одночасно діючи в інтересах

ОСОБА_2 , на підставі довіреності, та в інтересах свого батька ОСОБА_7 , уклав договір купівлі-продажу автомобіля № 2641/2016/037503 з ОСОБА_3 , продавши йому автомобіль за ціною визначеною у договорі у розмірі 45 000,00 грн. В той же день спірний автомобіль був переданий відповідачу ОСОБА_3 за актом приймання-передачі транспортного засобу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Згідно частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У частині третій статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі

№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі

№ 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати.

Установивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля, укладений ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_6 , без згоди іншого з подружжя - ОСОБА_1 , а також те, що покупець автомобіля - ОСОБА_8 , від імені якого діяв ОСОБА_6 , не міг не знати про те, що предмет договору належить подружжю, а тому його відчуження повинно відбуватись також зі згоди ОСОБА_1 , суди зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 30 серпня 2016 року № 2641/2016/037503 недійсним.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16-ц (касаційне провадження № 61-29948св18).

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції в частині застосування наслідків недійсності правочину - реституції та визначив порядок і спосіб застосування реституції.

Доводи заявника про те, що судом першої інстанції справу було розглянуто за відсутності ОСОБА_3 та його представника, що позбавило можливості надати їм свої пояснення по справі є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 скористався своїм право на апеляційне оскарження судового рішення та виклав свої доводи в апеляційній скарзі, на що судом апеляційної інстанції була надано належна та обґрунтована оцінка.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від

14 грудня 2016 року, в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року, в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від

05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило