КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року (суддя Шевченко Т.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

встановила:

у серпні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення аліментів на сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача щомісячно, починаючи з 3 грудня 2011 року і до повноліття дитини.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з жовтня 2010 року по червень 2012 року перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах (без реєстрації шлюбу), мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач стверджувала, що в червні 2012 року їх фактичні шлюбні відносини припинилися, відповідач змінив місце проживання, син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. З червня 2012 року по листопад 2016 року відповідач не цікавився дитиною, її розвитком, станом фінансового забезпечення та здоров`я, свідомо не приймає участі у вихованні дитини, хоча вона не перешкоджає відповідачу у цьому.

Також позивач зазначала, що дитина не сприймає відповідача як свого батька, а вважає батьком ОСОБА_4 , який з 2013 року фактично піклується про нього. Перебуваючи в фактичних шлюбних відносинах і після їх припинення відповідач не надавав будь-яких коштів а ні на утримання дитини, а ні на її утримання, хоча має таку матеріальну можливість. Лише у грудні 2016 року відповідач, зустрівшись з сином, надав їй грошові кошти на дитину.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 30 серпня 2017 року, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.У задоволенні інших вимог відмовлено. Рішення в частині стягнення

аліментів - у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, оскільки суд не врахував надану нею переписку з відповідачем та пояснення свідків про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина.

Також позивач вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит малолітнього сина та не витребував у служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації матеріали, на підставі яких службою зроблено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Крім того, позивач зазначає, що суд у порушення ст. 78 ЦПК України взяв до уваги копії квитанцій про здійснення платежів на її рахунок, однак відповідач дані копії квитанцій суду не подавав.

Також позивач не погоджується із відмовою у стягненні аліментів з 3 грудня 2011 року, оскільки вважає, що вона надала достатньо доказів, що з грудня 2011р. по травень 2019р. вживала заходів щодо одержання аліментів на дитину, однак не могла їх одержати у зв`язку із ухиленням відповідача від їх сплати

Позивач зазначає, що інколи відповідач надавав кошти на дитину завдяки її моральному тиску на нього, проте на день ухвалення оскаржуваного рішення він пів року не надає грошову допомогу, внаслідок чого 2 травня 2019р. вона була змушена продати свою двокімнатну квартиру.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника - адвоката Клопенка О.О., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача та його представника - адвоката Дятлова Є.Ю., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, опитавши свідків та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували, з червня 2012 року разом не проживають, син сторін проживає з матір`ю.

17 січня 2018 року орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може застосовуватися судом у виняткових випадках.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, однак позивачем не надано достатніх доказів у підтвердження того, що вона вживала заходів для стягнення з відповідача аліментів з грудня 2011 року, а він ухилявся від їх сплати.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані

батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбаченихстаттею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як

для батька, так і для дитини, тому воно допускається лише в тому випадку, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

З наявних матеріалів справи, пояснень сторін та допитаних апеляційним судом свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_4 встановлено, що відповідач не бере активну участь у вихованні та утриманні сина, з червня 2012 року бачив його тільки два рази у 2013 та у 2016 році, достеменно не знайомий з його потребами, бажаннями, не бере участь у формуванні його особистості, не забезпечує підготовку його до самостійного життя та не спілкується з ним у достатній мірі.

При цьому, належних доказів того, що йому чинилися перешкоди у спілкуванні з сином, відповідачем суду надано не було.

Однак, колегія суддів враховує його бажання брати участь у спілкуванні з сином, періодичну сплату матеріальної допомоги на утримання сина та активне заперечення щодо позбавлення його батьківських прав.

Судом встановлено, що відповідач проживає у м. Краматорськ, з грудня 2014 року працює в департаменті з питань цивільного захисту, мобілізації та оборонної роботи Донецької облдержадміністрації, що обмежує його можливість приймати участь у вихованні дитини у достатньому у загальному розумінні обсязі, так як син проживає у м. Києві.

Крім того, з наданої позивачем переписки та поведінки під час судового розгляду встановлено, що між сторонами існує певна конфліктність у стосунках.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що відповідач, свідомо ухиляється від виховання сина та утримання, навпаки, таке має місце через тривалий конфлікт між сторонами, проживання відповідача на значній відстані від сина та, можливо, неналежне усвідомлення батьком необхідності більш активної участі у вихованні його сина, незважаючи на конфліктність стосунків з матір`ю.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суд першої інстанції у порушення вимог ч. 6 ст. 19 СК України не навів обґрунтування незгоди з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що вказаний висновок є необґрунтованим, орган опіки та піклування обмежився викладенням обставин справи та зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Однак, висновок не містить мотивів, з яких орган опіки та піклування прийшов до висновку, що вказана дія буде відповідати інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що відповідач бере недостатню участь у вихованні сина та спілкуванні з ним, колегія суддів вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання сина, зокрема приймати реальну та активну участь саме у вихованні дитини, а не формально відноситися до виконання своїх обов`язків, обмежившись наданням матеріальної допомоги, і не приймаючи активних дій для зустрічей з сином.

При цьому відмова у задоволенні даного позову не позбавляє права позивача звернутися до суду з аналогічним позовом у майбутньому, якщо відповідач не змінить свого ставлення до виконання батьківських обов`язків без поважних причин.

Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Звертаючись до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог 27 лютого 2019 року та пред`являючи вимогу про стягнення аліментів, починаючи з 3 грудня 2011 року, позивач не навела жодного обґрунтування таких вимог.

Під час судового розгляду позивач зазначала, що вони проживали з відповідачем однією сім`єю до червня 2012р., будь-яких належних та достатніх доказів у підтвердження того, що вона вживала заходів щодо одержання від відповідача аліментів, а він ухилявся від їх сплати, позивачем надано не було.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що були присутні, коли позивач дзвонила відповідачу з приводу надання ним грошових коштів на дитину. Однак, у більшості випадків відповідач не відповідав на її дзвінки, а зі слів позивача їм відомо, що він не надавав матеріальної допомоги.

Надана позивачем телефонна переписка не може бути належним та достатнім доказом у підтвердження вищезазначених вимог позивача, так як у своїй більшості не містить дат цих звернень.

При цьому позивач не була позбавлена можливості звернутися до суду з відповідною позовною заявою.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно прийняв копії квитанцій про перерахування відповідачем з листопада 2016 року грошових коштів на її рахунок, оскільки вони не надавалися відповідачем під час судових засідань та не здавалися до канцелярії суду, не можуть бути перевірені апеляційним судом, так як судом першої інстанції не надані технічні записи судових засідань.

Разом з цим, позивач не заперечує, що отримувала зазначені грошові кошти.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відсутні правові підстави для стягнення аліментів з відповідача, починаючи з 3 грудня 2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, допущені судом порушення норм процесуального права були усунені під час апеляційного розгляду і не призвели до неправильного вирішення спору, однак, встановивши винну поведінку відповідача, суд першої інстанції не попередив його про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, тому рішення суду підлягає зміні у цій частині.

Керуючись статтями 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення суду наступним: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк