ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2958/19 Справа № 214/2237/18 Суддя у 1-й інстанції - Хомініч С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року, ухваленого суддею Хомініч С.В. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», ( надалі - ПАТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров'я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що тривалий час працював на підприємстві відповідача де підпадав під дію шкідливих факторів виробничого середовища, в результаті чого отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 21.06.2000 йому первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності, згодом відсоток втрати працездатності збільшився до 65 %. Через отримане захворювання відчуває фізичний біль та переносить моральні страждання. Просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн. моральної шкоди у зв'язку із втратою здоров'я на виробництві відповідача, без урахування податків з доходів фізичних осіб.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на його користь з ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» у відшкодування моральної шкоди 22338 грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про зміну рішення суду та збільшення розміру стягнутої моральної шкоди з 22338,00 грн. до 50000,00 грн.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано глибину моральних страждань та фізичного болю, які щоденно зазнає позивач. Судом не враховано збільшення відсотку втрати працездатності з 20% до 65%. Розмір моральної шкоди визначений судом не відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ПАТ «ПівдГЗК» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано право на отримання позивачем моральної шкоди з часу вперше встановлення втрати професійної працездатності в червні 2000 року, судом підлягає застосуванню законодавство, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, тому розмір моральної шкоди повинен становити 2550 грн. Крім того, судом не враховано, що позивач звільнився з підприємства у 1996році та через чотири роки йому вперше встановлене професійне захворювання у 2000 році. Позивачем не доведена вина підприємства у виникненні в нього професійного захворювання, Акту про розслідування хронічного професійного захворювання подано під час розгляду справи по суті, тому має бути визнаний неналежним доказом у справі.

У відзиву на апеляційну скаргу ПАТ «ПівдГЗК», просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення. Зокрема зауважує, що вперше позивачу встановлено 20% втрати працездатності через чотири роки після звільнення з підприємства.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у шкідливих умовах праці на підприємстві правонаступником якого є відповідач ПАТ «ПівдГЗК» з 18.09.1969 по 12.11.1969 помічником машиніста електровозу 5-го розряду; з 20.12.1971 по 13.11.1978 машиністом електровозу 5-го та 6-го розрядів, машиністом локомотива (електровозу); з 11.01.1979 по 02.01.1981 вантажником (сировини та палива), майстром вантажної служби залізничного цеху; з 25.03.1993 по 19.08.1996 помічником машиніста локомотива (електровозу) та машиністом локомотива (електровозу), що не оспорюється сторонами та підтверджується записами, що містяться в трудовій книжці (а.с. 5-7).

Згідно п. 11 Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 08 травня 2000 року проведено розслідування отриманого ОСОБА_1 хронічного професійного захворювання пильовий бронхіт 1ст., емфізема легень 1ст. ДН - І-ІІ ст., з причин тривалої роботи терміном 13 років в умовах впливу на організм пилу внітрушньокар'єрного, зі вмістом у своєму складі від 10 до 70 % кремнію діоксида кристалічного, концентрація якого перевищує ГДК в 1,0-1,5 рази (а.с. 8).

Крім того, актом розслідування професійного захворювання (отруєння) від 04 лютого 2002 року встановлено, що ОСОБА_1 за період роботи в УЖДТ заходився в умовах охолоджуючого мікроклімату. Має захворювання: пильовий бронхіт 1ст., емфізема легень 1ст. ДН - І ст., нейросенсорну туговухість, про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, з якого видно, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло з причин: тривала робота в умовах впливу охолоджуючого мікроклімату (а.с. 75).

Згідно копії виписки із акту огляду у ЛТЕК від 21.06.2000 ОСОБА_1 первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності за професійним захворюванням - пиловий бронхіт - 1 ст., емфізема легень першої ст., ДН І-ІІ ст., на термін з 12.07.2000 по 01.07.2001 (а.с. 79).

В подальшому за висновком МСЕК від 22.04.2002 ОСОБА_1 встановлено 40% втрати працездатності в тому числі: 20 % повторно, у зв'язку з таким профзахворюванням, як: пиловий бронхіт 1 ст.; 20 % первинно, у зв'язку з такими профзахворюваннями, як: облітеруючий ендертеліт судин нижніх кінцівок, дистальний тип, стеноз тібіальних артерій справа, тромбоз тібіальний артерій зліва, критична ішемія правої стопи 3 ст. (2003 рік) на термін з 15.04.2002 - безстроково (а.с. 77-78).

Висновком МСЕК від 31.07.2007 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності та 65% втрата працездатності в тому числі: 40% у зв'язку з таким профзахворюванням, як хронічне обструктивне захворювання легень (хозл); 25 % у зв'язку з таким захворюванням як облітеруючий ендертеліт на термін з 31.07.2007 - безстроково (а.с. 9, 10).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, моральної шкоди відповідачем, з вини якого її заподіяно та визначив суму компенсації моральної шкоди 22338 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов'язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров'я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Проте, не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром компенсації моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров'ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров'ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров'я.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у 2000 році, тобто встановлено стійку втрату професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів вважає вірним висновок суду, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги відповідача про застосування до спірних правовідносин для розрахунку розміру моральної шкоди прожитковий мінімум у сумі 17 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата- це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18615 грн., а максимальний - 744600 грн.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних епікризів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв'язки, він позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, у зв'язку з тим, що отримане професійне захворювання обмежує його життєву активність, спричиняє біль і вимагає додаткових зусиль для організації його життя. Значний проміжок часу позивач вимушений проходити амбулаторне та стаціонарне лікування.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Порушення відповідачем положень ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов'язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено актом розслідування хронічного професійного захворювання від 11 червня 1996 року, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу є необґрунтованими.

Спростовуються й доводи представника відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим професійним захворюванням встановлений та доведений матеріалами справи.

Так, позивач вимушений проходити курс лікування та періодичні обстеження, переносить фізичний біль у суглобах при руху, що завдає моральних страждань, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, отримане професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Судом вірно встановлено порушення ПАТ «ПівдГЗК» норм трудового законодавства, в частині забезпечення безпечних умов праці призвело до отримання позивачем професійного захворювання втрати професійної працездатності, а тому саме на роботодавця покладається обов'язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, через отримане професійне захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування.

Колегія суддів не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено без повного урахування положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При визначені розміру моральної шкоди, судом не враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності, погіршення стану здоров'я та збільшення втрати працездатності до 65%, стан здоров'я потерпілого, який погіршується, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та взагалі можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності та інвалідності безстроково.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров'ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров'ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров'я.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У частині першій статті 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Доводи апеляційної скарги, представника позивача про дещо занижений розмір моральної шкоди, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого професійного захворювання, вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди слід змінити та збільшити з 22338 грн. до 50000 грн., що не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, та відповідно до положення п.п.1.3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року змінити в частині стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, збільшивши її розмір з 22338 грн. до 50000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: