Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 390/1207/16-ц

провадження № 61-15763св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 вересня 2016 року у складі судді Сарапа М. Б. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Кіселика С. А., Суровицької Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» (далі - ТОВ «Агрофірма «Відродження») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про поновлення договору оренди землі.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 27 березня 2006 року між ТОВ «Агрофірма «Відродження» та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3, 76 га, розташованої на території Червоноярської сільської ради Кіровоградського району. Договір укладено строком на 10 років та зареєстровано в Кіровоградському районному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 27 березня 2006 року за № 126.

19 лютого 2016 року позивач направив відповідачу лист про намір поновлення договору оренди землі з проектом додаткової угоди, відповідь на лист відповідач не надав. Після закінчення дії договору оренди землі позивач продовжив користуватися спірною земельною ділянкою, належно виконує умови договору оренди, протягом одного місяця після закінчення строку договору лист-повідомлення про заперечення в поновленні договору оренди землі від орендодавця не надійшов, а тому відповідно до частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» договір є поновленим.

04 травня 2016 року позивач направив відповідачу для підписання проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, однак у місячний термін додаткова угода укладена не була.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав його необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2016 року, позов задоволено. Визнано поновленим договір оренди землі, який укладено 27 березня 2006 року між ТОВ «Агрофірмою «Відродження» та ОСОБА_1 терміном на 10 років щодо земельної ділянки, загальною площею 3, 76 га, розташованої на території Червоноярської сільської ради Кіровоградського району та області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що зареєстрований Кіровоградським районним відділом земельних ресурсів 27 березня 2006 року за № 126, на той самий строк і на тих самих умовах, які передбачені договором.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що у встановлений договором оренди строк відповідач не повідомив позивача про небажання продовжувати договірні відносини, не направив орендарю повідомлення про наслідки розгляду листа-повідомлення з проектом додаткової угоди, а також він не повідомив орендаря про незгоду продовжувати договір оренди на новий строк у місячний термін з дня закінчення договору оренди, тому договір оренди є поновленим і додаткова угода до договору оренди мала бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішеннями, у грудні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суди дійшли необґрунтованого висновку про те, що є підстави для подовження договору оренди, оскільки відповідач надсилав повідомлення позивачу про небажання подовжувати дію договору оренди 01 грудня 2015 року. Оспорювані рішення порушують права відповідача як власника земельної ділянки.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка, загальною площею 3, 76 га, що розташована на території Червоноярської сільської ради Кіровоградського району та області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 05 липня 1999 року, серії КР № 201738.

ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Відродження» уклали договір оренди землі, згідно з яким зазначена земельна ділянка передана ТОВ «Агрофірма «Відродження» в оренду строком на 10 років. Договір зареєстровано Кіровоградським районним відділом земельних ресурсів 27 березня 2006 року за № 126, що підтверджується копією договору.

Пунктом 5 договору передбачено, що у разі, якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах.

Листом від 19 лютого 2015 року ТОВ «Агрофірма «Відродження» повідомили ОСОБА_1 про намір поновити строк дії договору оренди землі.

ТОВ «Агрофірма «Відродження» протягом 2015-2016 років використовувало належну ОСОБА_1 земельну ділянку, що підтверджується податковою декларацією з фіксованого сільськогосподарського податку, відомостями про наявність земельних ділянок, а також довідками, що надані Червоноярською сільською радою Кіровоградського району та області.

ТОВ «Агрофірма «Відродження» направляло на адресу ОСОБА_1 лист-повідомлення про поновлення терміну дії договору оренди землі від 04 травня 2016 року та додаткову угоду про поновлення терміну дії договору оренди землі, які отримано ОСОБА_1

ОСОБА_1 повідомив ТОВ «Агрофірма «Відродження» про відмову продовжити терміну дії договору оренди землі листом № 097, що підтверджується листом-повідомленням від 01 грудня 2015 року, фіскальним чеком про оплату від 01 грудня 2015 року, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 05 грудня 2016 року, що вручено уповноваженій особі «Демидчику».

Судами встановлено, що особа, яка отримала лист-повідомлення, не працює та не працювала у товаристві, а спірна земельна ділянка, що належить ОСОБА_1 , використовується товариством до часу розгляду справи шляхом обробітку поля, проведення культивації, боронування та сіяння соняшнику.

Спірна земельна ділянка не поверталася товариством із оренди за актом прийому-передачі, межі земельної ділянки у 2016 році не відновлювались, межові знаки не закріплювались, що унеможливлює оброблення спірної земельної ділянки самостійно ОСОБА_1

Рекомендованим листом від 27 квітня 2016 року № 576 відповідач повідомив позивача про заперечення у поновленні договору оренди землі, що підтверджується фіскальним чеком від 11 травня 2016 року. Зазначений лист направлений поштою за адресою ТОВ «Агрофірма «Відродження», проте він повернувся з відміткою (за закінченням терміну зберігання).

Судами встановлено, що у матеріалах справи відсутнє повідомлення, яке б свідчило, що орендодавець виконав вимоги пункту 25 договору оренди і повідомив орендаря за рік до закінчення договору про небажання продовжувати договірні відносини.

Згідно із пунктом 25 договору оренди землі у випадку, якщо орендодавець не має наміру продовжувати договір на новий строк, то він зобов`язаний за рік до закінчення строку дії договору повідомити орендаря про намір не поновлювати договір на новий строк, відсутність такого повідомлення є підставою поновлення договору відповідно до пункту 5 договору.

Відповідно до пункту 5 договору у разі якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він вважається поновленим на той же самий строк і на тих самих умовах. Письмове заперечення здійснюється листом повідомленням.

Судами встановлено, що орендар не був повідомлений протягом одного місяця після закінчення договору про свою незгоду продовжувати договір на новий строк.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди

землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частинами першою-п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у встановлений цим договором строк, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем

лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Для застосування частини першої статті 33 цього Закону та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа - повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив про наявність заперечень щодо поновлення договору та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа - повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

З огляду на зазначене можна зробити висновок, що у випадку направлення орендарем на адресу орендодавця листа про поновлення договору оренду на новий строк разом із додатковою угодою, за відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди земельної ділянки з добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення орендодавця про намір укласти новий договір оренди з новим орендарем, орендар має передбачене статтею 33 Закону України «Про оренду землі» право на поновлення договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені первісним договором.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що позивач довів виконання ним вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» та умов договору, при цьому позивач не виконав наведених вимог закону, умов пунктів 5, 25 договору оренди землі від 27 березня 2006 року, суди правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідають вимогам статей 212, 213 - 215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко