Справа №303/6746/18
номер рядка стат. звіту - 48, 49
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

01 березня 2019 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань Багин Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та надання дозволу на виготовлення проїзного документу, -

В С Т А Н О В И В :

02 листопада 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем ОСОБА_3, 01.12.2008 року у виконавчому комітеті Чомонинської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис № 16, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім цього, позивач просить після розірвання шлюбу залишити доньок на її вихованні та надати їй дозвіл на виготовлення проїзного, та іншого документу (у т.ч. закордонного паспорту) необхідного для тимчасового виїзду за кордон на ім'я неповнолітніх доньок, без згоди батька.

Позовні вимоги мотивує тим, що спільне життя не склалося, через різні погляди на життя та різний склад характерів, відсутність взаємопорозуміння, довіри, любові та поваги. Дані обставини призвели до виникнення сварок та розпаду сім'ї. Шлюб між ними існує формально, на протязі тривалого часу подружніх стосунків не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Примирення між сторонами та збереження шлюбу є неможливим.

Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач у добровільному порядку допомоги на утримання дітей не надає та не бере участі у додаткових витратах. Оскільки відповідач офіційно не працює, а отримує нерегулярний дохід від випадкових заробітків, у тому числі сезонних робіт за кордоном, просить стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі.

Крім того, позивач зазначає, що піклуючись про духовий та фізичний розвиток дітей, вона має намір виїхати за кордон з метою оздоровлення, туризму, відвідування дитячих розважальних закладів. Має намір з дітьми відвідати Словаччину, Чехію, Німеччину, Італію та інші країни Євросоюзу. З такою метою вона зверталася до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на виготовлення документів для виїзду дітей за кордон, але останній від надання дозволу ухиляється. Що суперечить інтересам дітей і позбавляє їх можливості подальшого розвитку.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася. Від неї надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутності, де зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, відзиву на позовну заяву суду не надавав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п'ятою ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 01 грудня 2008 року укладено шлюб у виконкомі Чомонинської сільської ради Мукачівського району, Закарпатської області, актовий запис № 16 (свідоцтво про шлюб № НОМЕР_3, а.с.6).

Відповідно до статей 12,13 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зіст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд бере до уваги ту обставину, що відповідач не подав відзиву на позов, жодного разу не з'явився в судові засідання та не просив суд надати строк для примирення, а позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому робить висновки про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, а відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, та позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, суд констатує наступне:

Судом встановлено та підтверджується документально, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які перебувають на утриманні матері (а.с.8, 9).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (-ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2 ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України).

Відповідно із ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Прожитковий мінімум для дитини встановлений Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2019 рік», який на період з 01 січня по 30 червня 2019 року становить: для дитини віком від 6 до 18 років - 2027 гривень.

Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу ст. 182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв'язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін.

Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи позицію позивача, відсутність заперечень зі сторони відповідача, суд вважає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в розмірі 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, обґрунтованою та такою що підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про залишення малолітніх доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на її вихованні, то суд констатує наступне.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З огляду на це, вимога позивача про залишення малолітніх доньок на її вихованні не суперечить закону.

Щодо вимоги про надання дозволу на виготовлення проїзного документу, суд констатує наступне:

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).

У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

п.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Окрім того, у відповідності до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Внаслідок наведеного, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

А також, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, однак позивачем чи її представником не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів, щодо відмови відповідача надати дозвіл на виїзд за кордон дитини чи створенні перешкод у її виїзді за межі України.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині надання дозволу на виготовлення проїзного, та іншого документу (у т.ч. закордонного паспорту) необхідного для тимчасового виїзду за кордон на ім'я неповнолітніх доньок, без згоди батька, не підлягають до задоволення.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 24, 110, 112, 113, 141, 150, 154, 157, 180, 182 - 184, 191 СК України, ст. 4 п. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та надання дозволу на виготовлення проїзного документу - задоволити частково.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, 01 грудня 2008 року у виконавчому комітеті Чомонинської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис № 16 - розірвати.

Після розірвання шлюбу позивачу ОСОБА_2 залишити прізвище «ОСОБА_2».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 листопада 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Малолітніх доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити на вихованні матері ОСОБА_2.

В задоволенні вимоги про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проїзного, та іншого документу (у т.ч. закордонного паспорту) необхідного для тимчасового виїзду за кордон на ім'я неповнолітніх доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - (сімсот чотири гривні 80 копійок) гривні судового збору та - 704,80 (сімсот чотири гривні 80 копійок) гривень судового збору в дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканка АДРЕСА_1 РНОКПП- НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ареєстрованого - АДРЕСА_2, РНОКПП - НОМЕР_2.

Повний текст рішення виготовлено 01.03.2019 року.

Головуюча Л.В. Курах