Справа № 346/4954/19
Провадження № 2/346/2240/19
27 листопада 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області
у складі: головуючого судді Беркещук Б.Б.,
за участі секретаря Матушевської Г.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди батька,-
Позивач звернулась до суду з даним позовом, уточнивши котрого просить суд ухвалити рішення, яким надати малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у її супроводі в період з 26.12.2019 по 20.01.2020 року в Єгипет, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 .
Свої вимоги мотивувала тим, що з 24.07.2010 року перебувала у зарєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 та під час їх спільного проживання у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08.12.2014 року шлюб між ними розірвано, сина ОСОБА_3 залишено проживати з нею, позивачем.
Вказує, що вона в період зимових канікул планує разом з сином ОСОБА_3 поїхати відпочивати за межі України. Однак, відповідач добровільно нотаріального дозволу на тимчасові періодичні поїздки за кордон сина не надає, що суперечить інтересам дитини, яка хворіє цукровим діабетом першого типу, і відповідно до виписних епікризів потребує санаторно курортного лікування, а виїзд дитини за кордон сприятиме покращенню стану його здоров`я та оздоровленню.
Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позов задовільнити, дає згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, та відзиву не подав.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Врахувавши подану заяву позивача, вивчивши матеріали даної справи, суд дійшов наступного висновку.
Згідно ст. 313 ч.3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України Про охорону дитинства батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.
Разом з тим у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Виходячи з положень СК України, ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Таким чином, Верховний Суд України, розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.
Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.12.2014 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.9)
Відповідно до довідки № 0806 05 від 06.02.2019 року, виданої директором Чернятинської ЗОШ І-ІІІ ступенів, за час навчання сина позивачки ОСОБА_3 його успіхами цікавилась тільки мати, на відміну від батька, який жодного разу не відвідував батьківських зборів. (а.с.17)
Згідно виписних епікризів з медичної картки стаціонарного хворого № 5076/19 р., №3568/18 р., № 2958/19 р., ОСОБА_3 хворіє цукровим діабетом з 2018 року, та йому рекомендовано санаторно-курортне лікування.( а.с.13-16). ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом до 18-ти років, що підтверджується медичним висновком № 17 та копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 . ( а.с. 12)
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за межі України із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Враховуючи вищезазначене та конкретні обставини спірних правовідносин, відсутність добровільної згоди батька дитини на виїзд неповнолітньої дитини за кордон розцінюється судом як обставина, яка не відповідає інтересам дитини, тому суд не вбачає підстав для відмови в наданні позивачу дозволу на виїзд з неповнолітньою дитиною за межі України.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з один із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року).
Враховуючи вищезазначене, зважаючи на положення чинного законодавства України, правову мету інституту надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків в судовому порядку, з урахуванням принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини та враховуючи інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , суд вважає, що вимога позивача про надання дозводу на виїзд дитини за кордон до Ара?бської Респу?бліки Єги?пет без згоди батька на період з 26.12.2019 по 20.01.2020 року підлягає задоволенню.
Суд вважає вимогу позивача про надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини, такою що позбавлена правових підстав для задоволення, оскільки чинне законодавство України не встановлює обов`язкову наявність судового рішення про надання такої згоди, для реалізації права на виготовлення документів на виїзд за кордон дитини без дозволу одного із батьків.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.
На підставі наведеного та ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ст.ст. 1, 2 Закону України Про охорону дитинства, ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, ст.313 ЦК України, ст.ст. 3, 141,150,151,153,155,157,161 СК України, та керуючись ст.ст. 247 ч.2, 282, 284, 294 ЦПК України ,-
Позов задовільнити частково.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коломия, Івано-Франківської області, у супроводі матері ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 26 грудня 2019 року по 20 січня 2020 року в країну Єгипет ( Ара? бська Респу ?бліка Єги? пет ), без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:
ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 .
Суддя Беркещук Б. Б.