ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 521/4838/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/6848/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря-Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 11 квітня 2019 року у складі судді Гуревського В.К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

22 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою.

Позовні вимоги обґрунтовала тим, що 25 березня 2015 року вона надала відповідачу позику-грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США на строк до 25 березня 2016 року, що останній склав та підписав відповідну розписку.

Посилаючись на те, що дотепер відповідач ухиляється від повернення боргу, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму основного боргу у розмірі 353 080 грн., штраф за невиконання зобов`язань у розмірі 10 621,42 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 167 161,4 грн. (а.с.1-6 виділених матеріалів).

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

10 квітня 2019 року позивачка подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, реєстраційний номер 32225167, загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 36,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості, в зв`язку з ймовірністю відчуження майна на користь третіх осіб або здійснення інших дій, що значно зменшить вартість майна (а.с.11-14 виділених матеріалів).

Короткий зміст судового рішення першої інстанції

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 11 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , заборонивши її відчуження до виконання рішення суду (а.с.19-20 виділених матеріалів).

Доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не є учасником судового процесу, просить ухвалу суду скасувати.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції не з`ясував кому належить майно, на яке накладено арешт; що саме вона є власником арештованої судом квартири (а.с.21-25 виділених матеріалів).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні скарги, а судове рішення залишити без змін.

Відзив, крім іншого, обґрунтовано тим, що відповідно до вимог ч.4 ст.334 ЦК України, нотаріально посвідчений договір дарування від 18 червня 2011 року, на підставі якого ОСОБА_3 подарував вищевказану квартиру своїй матері ОСОБА_1 , не пройшов державну реєстрацію.

Таким чином, апелянт ОСОБА_1 формально набула право власності на квартиру лише після її державної реєстрації, а саме 15 травня 2019 року. Фактично ОСОБА_1 ніколи не реалізовувала щодо зазначеного об`єкта нерухомого майна відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням (а.с. виділених матеріалів 58-60).

Апелянт ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до правил ч.2ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , дослідивши виділені матеріали, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову суд першої інстанції керувався ст.ст.149,150,154,157 ЦПК України, п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі-постанова Пленуму ВСУ) та виходив з того, що досліджені ним матеріали справи дають підстави для задоволення заяви про забезпечення позову, що зустрічне забезпечення у даній справі не підлягає застосуванню (а.с.19-20 виділених матеріалів).

Відповідно до п.3ч.1ст.260 ЦПК України ухвала, яка викладається окремим документом, складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновку і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово у судовому рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою для висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та викинув інші доводи.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», § 29-30).

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала, у порушення вимог п.3ч.1ст.260 ЦПК України, не містить наведення фактичних даних, встановлених судом, та мотивів, що містять обґрунтування та висновки про задоволення заяви про забезпечення позову, що в ній наведена лише констатація положень ст.ст.149,154,157 ЦПК України та постанови Пленуму ВСУ, її не можна визнати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню.

Згідно до повноважень апеляційного суду, визначених ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову та, у разі її скасування, не вправі повертати до суду першої інстанції на новий розгляд заяву про забезпечення позову, а має зробити свій висновок по суті доводів такої заяви.

Відповідно до положень ст.ст.149,150 ЦПК забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 у березні 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою та просила стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу у розмірі 353 080 грн., штраф за невиконання зобов`язань у розмірі 10 621,42 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 167 161,4 грн., а всього 530 862,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 березня 2015 року вона надала відповідачу позику-грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США на строк до 25 березня 2016 року, що останній склав та підписав відповідну розписку (а.с.1-6 виділених матеріалів).

Виходячи із наведених даних та розписки від 25 березня 2015 року, складеною та підписаною, згідно її змісту, відповідачем ОСОБА_3 , апеляційний суд вважає, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

До заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 додала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №162543231 від 07 квітня 2019 року, згідно якої 03 лютого 2011 року за ОСОБА_3 зареєстрована двокімнатна квартира АДРЕСА_4 (а.с.15-16 виділених матеріалів).

Згідно доданих до апеляційної скарги ОСОБА_1 доказів видно, що 18 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір дарування зазначеної квартири, за яким ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 указану квартиру (а.с.15-16 виділених матеріалів).

Того ж самого дня, 18 червня 2011 року, зазначений правочин зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за №10031389 (а.с.29).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 169886642 від 10 червня 2019 року, згідно якої 15 травня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстрована двокімнатна квартира АДРЕСА_4 (а.с. виділених матеріалів 65-66).

Відповідно до ст.41 Конституції України, п.2ч.1ст.3,ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Статтею 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Враховуючи встановлені обставини, на час розгляду апеляційним судом заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1

Тому апеляційний суд не має правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану вище квартиру, власник якої не є учасником цивільного судового процесу.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384,389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 11 квітня 2019 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков