Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 712/7412/15-ц

провадження № 61-9663св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_3,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_4,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 09 листопада 2016 року у складі суддів: Василенко Л. І., Подороги В. М., Демченка В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня2003 року по 26 лютого 2015 року, за час якого придбали у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4, тому позивач просила поділити спільне майно шляхом визнання права власності на 1/2 частки вказаної квартири.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в обґрунтування якого вказав, що 11 вересня 2013 року під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 оформив у Вестюск Банк (Данія) кредитний договір на суму 123 500,00 датських крон, що еквівалентно 17 000,00 євро. Вказані кошти перераховано на рахунок ОСОБА_3 у Публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк»(далі - ПАТ «УкрСиббанк») та отримані нею у доларах США для придбання квартири його матері ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_5. Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 просив поділити грошові кошти у сумі 429 182,00 грн, які є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати право власності на 214 591,00 грн за ним, а також визнати право власності на 214 591,00 грн за ОСОБА_3

Під час судового розгляду ОСОБА_4 зменшив суму грошових коштів, що є предметом спору,до 328 161,77 грн, та просив визнати право власності на половину зазначених коштів - 164 080,88 грн та визнати право власності за ОСОБА_3на 164 080,88 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду від 13 січня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом сумісної власності подружжя прийнято до спільного розгляду в одному провадженні з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 серпня 2016 р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_3право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. У зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони брали участь у набутті майна грошовими коштами, отриманих від родичів, оскільки інших джерел доходу не встановлено, тому відповідно до статті 70 СК України їх частки у спільному майні є рівними.

Відмовляючи в зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи грошові кошти, про поділ яких заявлено позивачем за зустрічним позовом, відсутні, оскільки використані сторонами під час шлюбу, тому не входять до складу майна подружжя, яке підлягає поділу.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 09 листопада 2016 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 серпня 2016 року скасовано. Ухвалено нове про відмову в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 серпня 2016 року в частині задоволеного позову, виходив з того, що суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів придбання сторонами спірної квартири за кошти, отримані від родичів, тому є підстави для задоволення вимог згідно із статтею 70 СК України.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просила скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано встановив факт придбання квартири за кошти ОСОБА_4

Судом апеляційної інстанції не правильно взято до уваги показання свідків ОСОБА_4 та проігноровано показання свідків ОСОБА_3

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи не відповідають дійсності.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2003 року, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року розірвано.

18 жовтня 2003 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу отримав у власність однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 17 906,00 грн, які продавець отримала від покупця до укладення вказаного договору (т. 1, а. с. 7).

Право власності на спірну квартиру зареєстровано у Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_4 згідно з витягом про реєстрацію права власності від 21 жовтня 2003 року (т. 1, а. с. 8, 49).

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 послалась на положення статей 60, 68, 69, 70 СК України, які регламентують право спільної сумісної власності, та на статтю 368 ЦК України, яка визначає право спільної сумісної власності, зокрема і подружжя.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спірна квартира придбана до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому вирішуючи спір в цій частині необхідно застосовувати положення КпШС України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України.

Верховний Суд виходить з того, що розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час придбання вказаного майна.

Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Звертаючи до суду, позивач ОСОБА_3 вказувала на те, що спірна квартира придбана за кошти, отримані сторонами у рівних частинах від родичів, проте судами встановлено, що матеріали справи містять докази протилежного.

Згідно з матеріалами справи, зокрема копіями договору купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 2003 року, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та його батьки у рівних частках продали належну їм на праві спільної часткової власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, вартістю 81 702,00 грн, що еквівалентно 15 300,00 доларів США, які продавці у рівних частках одержали повністю до підписання договору (пункт 5 договору).

Спірна квартира за договором купівлі-продажу придбана ОСОБА_4 18 жовтня 2003 року за 17 906,00 грн, які продавець отримала від покупця до підписання цього договору.

Доводи касаційної скарги про те, що суд проігнорував показання свідків зі сторони ОСОБА_3, не правильно взяв до уваги показання свідків зі сторони ОСОБА_4, є необґрунтованими і такими, що не дають підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд виклав мотиви стосовно досліджених доказів, зазначивши, що показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_6 не суперечать письмовим доказам у справі, та підтверджують, що вони разом з сином ОСОБА_4, як співвласники проданої ними квартири, розподілили отримані від продажу кошти так, щоб їм вистачало на купівлю окремого житла для себе та сина.

Щодо показань свідка ОСОБА_8 - баби ОСОБА_3, про те, що нею продано квартиру, а частину коштів, отриманих як завдаток, надано онуці ОСОБА_3 для купівлі спірної квартири, то вони не доведені будь-якими доказами. Договір купівлі-продажу квартири від 24 жовтня 2003 року свідчить про те, що ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_4 за 8 500,00 грн, які продавець одержала повністю до підписання договору (т. 2, а. с. 8).

Апеляційний суд дійшов висновку, що висновки суду першої інстанції про придбання спірної квартири за кошти, одержані сторонами від родичів, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, як і те, що реальна вартість спірної квартири вища ніж та, що зазначена у договорі купівлі-продажу, оскільки цивільний процесуальний закон визначає, що обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України 2004 року).

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

ОСОБА_3 не виклала в касаційній скарзі такі доводи та аргументи, які спростовують висновки суду апеляційної інстанції щодо обставин придбання спірної квартири.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик