Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 759/15893/16-ц

провадження № 61-33130св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва у складі судді Петренко Н. О. від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В., Рубан С. М., від 20 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошової компенсації за порушення умов трудового контракту.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2016 року вона, як ФОП, уклала з ОСОБА_6 трудовий контракт, умовами якого передбачено, що у випадку дострокового розірвання трудового контракту сторони зобов'язанні повідомити одна одну не пізніше ніж за 30 днів.

24 жовтня 2016 року нею було отримано засобами поштового зв'язку заяву ОСОБА_6 від 17 жовтня 2016 року про звільнення з роботи за власним бажанням з 17 жовтня 2016 року у зв'язку з переїздом на нове місце проживання та неможливістю продовжувати роботу. Наказом від 07 листопада 2016 року № 8-3В ОСОБА_6 було звільнено з роботи. Разом з тим документального підтвердження переїзду на нове місце проживання відповідачкою так і не надано.

Пунктом 7.4. контракту передбачено, що у випадку дострокового розірвання трудового контракту з ініціативи працівника, останній зобов'язаний відшкодувати роботодавцю сплачені витрати, пов'язані з оплатою курсів підвищення кваліфікації (майстер-класів, семінарів), а також сплатити недоотриманий прибуток у вигляді грошової компенсації у розмірі 50 тис. грн.

25 жовтня 2016 року нею було надіслано відповідачці претензію, в якій запропоновано сплатити їй 50 тис. грн грошової компенсації відповідно до умов контракту, проте вказана претензія залишилася без реагування. Позивачка вважала, що відповідачкою порушено умови трудового контракту в частині неповідомлення роботодавця про дострокове розірвання трудового контракту за 30 днів, а тому остання має сплатити на її користь 50 тис. грн грошової компенсації.

Посилаючись на викладене, ФОП ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_6 на її користь 50 тис. грн грошової компенсації за порушення умов трудового контракту від 01 лютого 2016 року.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оскільки трудовий контракт було укладено між сторонами з порушеннями вимог трудового законодавства України, тому позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, так як не ґрунтуються на законі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із вищевказаним висновком районного суду, апеляційний суд також зазначив, що відповідачка звільнилась згідно зі статті 38 КЗпП України без відпрацювання двох тижнів, так як у заяві вона зазначали про неможливість продовжувати роботу у зв'язку із переїздом на нове місце проживання. Трудовим законодавством не передбачено такого виду відповідальності, як недоотриманий прибуток у вигляді грошової компенсації. При цьому позивачкою не надано доказів того, що через звільнення відповідачки вона не отримала прибуток.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ФОП ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів про те, що відповідачка була звільнена за власними бажанням, тобто за звичайних умов, є помилковим, оскільки відповідачка у своїй заяві про звільнення просила звільнити її за власними бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання та неможливістю продовжувати роботу, тобто обґрунтовувала свою заяву поважними причинами, що в силу статті 38 КЗпП України надавало їй право бути звільненою у день, про який вона просила. Таким чином, відповідачка обрала спосіб звільнення, який надав їй можливість не відпрацьовувати два тижні. Натомість позивачем у справі доводилося, що відповідачка не змінила свого місця проживання, а тому її посилання, якими вона обґрунтовувала своє звільнення, не відповідають дійсності. Крім того,суди попередніх інстанції, вказуючи, що трудовий контракт був укладений сторонами з порушеннями вимог трудового законодавства України, у порушення вимог статті 212 ЦПК України 2004 року не зазначили, у чому саме полягає не відповідність контракту, чи його окремих положень, вимогам закону.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають

Судом установлено, що 01 лютого 2016 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено трудовий контракт (а. с. 12-15), умовами якого передбачено, що у випадку дострокового розірвання трудового контракту сторони зобов'язанні повідомити одна одну не пізніше ніж за 30 днів (пункт 6.4. контракту).

Пунктом 6.2. контракту передбачено, що цей контракт припиняється з ініціативи працівника, у тому числі у разі переїзду на постійне місце проживання до іншої місцевості.

У пункті 7.4. контракту визначено, що у випадку дострокового розірвання трудового контракту з ініціативи працівника, останній зобов'язаний відшкодувати роботодавцю сплачені витрати, пов'язанні з оплатою курсів підвищення кваліфікації (майстер-класів, семінарів), а також сплатити недоотриманий прибуток у вигляді грошової компенсації у розмірі 50 тис. грн.

17 жовтня 2016 року ОСОБА_6 направила ФОП ОСОБА_4 засобами поштового зв'язку заяву про звільнення за власним бажанням з 17 жовтня 2016 року у зв'язку з переїздом на нове місце проживання та неможливості продовжувати роботу (а. с. 17).

25 жовтня 2016 року на адресу ОСОБА_6 було надіслано претензію, в якій їй запропоновано сплатити на користь ФОП ОСОБА_4 50 тис. грн грошової компенсації згідно умовами контракту (а. с. 20-21).

Відмовляючи у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4, суди виходили із того, що її вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки укладений між сторонами трудовий контракт не відповідає вимогам трудового законодавства України.

Проте суди не звернули уваги на таке.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства.

Трудовий контракт від 01 лютого 2016 року, укладений між позивачкою та відповідачкою, містить елементи трудового та цивільного договору.

Отже, спір між сторонами виник через невиконання зазначеного вище договору.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не дослідили умови укладеного трудового контракту, унаслідок чого не перевірили, чи порушено його умови відповідачкою в частині неналежного повідомлення роботодавця про його дострокове розірвання.

Крім того, зазначаючи, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам трудового законодавства, як районний суд, так і апеляційний суд взагалі не вказали, яким саме нормам КЗпП України він не відповідає.

При цьому, згідно зі статтею 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Суди не звернули увагу на цю норму права і не з'ясували, чи спірний пункт контракту, укладеного між сторонами, регулює умови праці.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції не може ухвалити власне рішення, оскільки в силу своїх повноважень не має права переоцінювати докази та встановлювати обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк