22-ц/804/2296/19
223/964/18

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Маріуполь
Єдиний унікальний номер 223/964/18
Номер провадження 22-ц/804/2296/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Ткаченко Т.Б., Пономарьової О.М.,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 12 червня 2019 року у складі судді Дочинець С.І.,
У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті ДТП.
Рішенням Вугледарського міського суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2019 року в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом порушено вимоги процесуального закону щодо оцінки доказів, відсутності мотивації висновків. Вважає, що суд упереджено прийняв позицію відповідача, і не проаналізував належно обґрунтування вимог позивача.

Судом не мотивовано перевагу доводам відповідача, чим порушено право позивача на справедливий рівноправний розгляд справи.

У відповідності до п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України суд розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Вугледарського міського суду Донецької області від 09 березня 2018 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 124 КУпАП, а саме у виникненні дорожньо-транспортної пригоди 24 січня 2018 року о 7 годині 45 хвилин на автодорожньому шляху 0532 Донецьк-Красногорівка-Мар`їнка-Старомихайлівка 59 км. + 300 м., внаслідок якого вчинено зіткнення з автомобілем Geely, державний номерний знак НОМЕР_2 . В результаті даного ДТП вищезазначені автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с. 8-10).

Відповідач ОСОБА_2 є власником легкового автомобіля HYUNDAI І30, номер шасі НОМЕР_3 , 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 23).

Автомобіль GEELY EMGRAND 7, державний номерний знак НОМЕР_2 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 (а.с. 11).

Згідно з рахунком №13 від 11 квітня 2018 року позивачем під час ремонту вказаного автомобілю GEELY EMGRAND 7 АН 0587 ІХ витрачено на ремонтні роботи та матеріали гроші в розмірі 76689 гривень (а.с. 15).

Як вбачається з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/ 3929076, ОСОБА_3 як страхувальником укладено відповідний договір із страховиком ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА», при цьому ліміт відповідальності за розмір шкоди, заподіяної майну, складає 100 000 грн. Строк дії даного полісу становить з 17.03.2017 року до 16.03.2019 року (а.с. 84).

ОСОБА_1 28.08.2018 року зверталась до МТСБУ з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 24 січня 2018 року о 10 годині 00 хвилин під час якої водій застрахованого автомобіля HYUNDAI І30, державний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на автомобіль GEELY EMGRAND 7, державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 76).

Як встановлено з листа МТСБУ Департаменту внутрішнього страхування №3.1-40/27510 від 30 серпня 2018 року, членство ТДВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» в МТСБУ було припинено. Страховик, членство якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ТДВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» чи визнання даної страхової компанії банкрутом (а.с. 13).

Згідно листа МТСБУ за результатами запиту до ЦБД МТСБУ отримано інформацію про договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу, що був діючим станом на дату дорожньо-транспортної пригоди 24 січня 2018 року, укладеного щодо транспортного засобу HYUNDAI І30, державний номер НОМЕР_1 . Страховий поліс АК/ 3929076 був оформлений страховиком ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», яке позбавлене членства в МТСБУ з 02.07.2018 року.

В ЦБД МТСБУ за договором АК/ 3929076 зареєстровано вимогу щодо ДТП, що сталася 24.01.2018 року. Інформація про страхові відшкодування, сплачені страховиком за цією вимогою, відсутня (а.с. 79).

Позивач зверталась до відповідача з листом-вимогою щодо відшкодування збитку, спричиненого внаслідок ДТП, що сталась 24.01.2018 року (а.с. 14), який він їй не погасив, у зв`язку із чим вона звернулася до суду.

Згідно з ч.2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Згідно з п. 1.2 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування».

Згідно з положеннями статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 52.4 статті 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик у разі припинення його членства в МТСБУ втрачає право укладати будь-які договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Припинення повного членства в МТСБУ позбавляє страховика права укладати договори міжнародного страхування.

Згідно з п. 52.5 ст. 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, мав право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

З огляду на викладене, обґрунтованими є доводи відповідача, який заперечував проти відшкодування завданої шкоди, оскільки відповідний обов`язок покладений на страховика у межах суми страхового відшкодування.

Отже, як зазначено вище, саме така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц, і підтримана судовою практикою у постановах Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі №753/881/2017, від 25.09.2019 року у справі №415/ 3676/16-ц.

Тому суд першої інстанції правильно врахував, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована у ТДВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» на підставі полісу страхування цивільно-правової відповідальності АК/ 3929076, і тому у відповідності до вищезазначених положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» саме на страховика відповідача - ТДВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» покладений обов`язок відшкодування шкоди у межах суми страхового відшкодування.

З матеріалів справи неможливо встановити, чи позивач зверталася до страховика за виплатою страхового відшкодування; чи не відшкодована позивачу шкода за рахунок страхової компанії; чи страховик відмовився від здійснення страхової виплати та чи є підстави звільнення страховика від обов`язку з виплати страхового відшкодування, оскільки позивачем таких доказів суду не надано.

Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд скористалася своїми процесуальними правами, не заявила клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача страхової компанії. Разом з тим судом у відповідності до положень статей 5 та 51 ЦПК України їй було роз`яснено таке право для вирішення суб`єктного складу сторін у справі для можливого захисту права позивача на отримання страхового відшкодування, оскільки суд не має повноважень для залучення особи до справи за власною ініціативою, а може зробити це тільки за клопотанням позивача.

При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за таким позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Отже, позивач повинен зазначити належних відповідачів згідно з його позовними вимогами, а суд, в свою чергу, в порядку статті 51 ЦПК України вживав заходів для вирішення питання про залучення до участі у справі співвідповідача страхової компанії, але не мав можливості зробити це без волевиявлення і клопотання позивача, яка наполягала на вирішенні її вимог саме щодо заподіювача шкоди.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в позові, оскільки відповідно до статей 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначити відповідача у справі.

Судом також перевірені твердження позивача про те, що членство ТДВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» в МТСБУ було припинено, у зв`язку з чим зазначена страхова компанія не здійснює свою діяльність щодо відшкодування шкоди завданої внаслідок настання страхового випадку, а поліс відповідача фактично є недіючим. Судом така позиція не прийнята до уваги, як така, що суперечить положенням ст. 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, з припиненням ТДВ «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» членства у МТСБУ дана страхова компанія позбавляється права укладати будь-які нові договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, однак зобов`язана виконувати свої зобов`язання за вже укладеними нею договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову позивачу в задоволенні вимог про стягнення з відповідача матеріального збитку у сумі 76689 гривень.

Доводи апеляційної скарги висновків суду про відсутність підстав для стягнення матеріальної шкоди з відповідача не спростовують, а зводяться до незгоди із рішенням суду з посиланням на попередню судову практику, яка змінена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, і якою, в свою чергу, правильно керувався суд першої інстанції. ЦПК України передба¬чає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд вра¬ховує висновки щодо застосування від¬повідних норм права, викладені в поста¬новах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У ч. 2 ст. 416 ЦПК України зазначено, що в постанові па¬лати, об`єднаної палати, Великої палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовувати¬ся норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої палати. В даному випадку Великою Палатою Верховного Суду вже зроблений правовий висновок щодо подібних правовідносин.

Разом з тим неможливо погодитися із оскарженим рішенням в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Судом цілком правильно зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Однак висновки суду про те, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які були б достатніми для встановлення, що діями відповідача було завдано позивачу моральну шкоду, встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданням позивачці моральної шкоди, а також для визначення, в чому саме виразилась завдана їй моральна шкода та душевні страждання, не відповідають вказаним вимогами процесуального закону і обставинам справи.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 є винним у вчиненні адміністративного правопорушення, а саме у виникненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджений автомобіль позивача, і такі обставини відповідачем не спростовані.

Статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Отже, у інших випадках заподіювачем шкоди відшкодовується моральна шкода на загальних підставах норм статей 23, 1167 ЦК України, тому неможливо погодитися із позицією відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення з нього такої шкоди.

Статтями 23, 1167 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Матеріалами справи достатньо підтверджується, що в результаті ДТП позивачу було спричинено моральну шкоду, що полягає в моральних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку із пошкодженням свого автомобіля, необхідністю нести трати на його ремонт, зміну її звичайного способу життя, та душевних стражданнях і хвилюваннях, інших негативних емоціях, які вона продовжує отримувати через відчуття беззахисності, пов`язане із відмовою винної особи відшкодувати їй матеріальний збиток, яку вона оцінила в розмірі 11505 грн.

Враховуючи викладене, зважаючи на вищезазначені обставини, колегія судді вважає неправильним висновок суду про те, що позивачем не доведено підстав для відшкодування шкоди відповідачем заподіювачем шкоди, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення таких позовних вимог.

Вирішуючи це питання, колегія суддів виходить з норм закону і вимог розумності та справедливості, враховує відсутність заперечень з боку відповідача щодо розміру і обґрунтування таких вимог, який посилався тільки на відсутність правової норми, яка б зобов`язала його до такого відшкодування. Тому апеляційний суд вважає можливим задовольнити вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з відповідача в повному обсязі.

Підсумовуючи викладене, на підставі статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди з ухваленням нового рішення про задоволення таких вимог в розмірі 11505 грн.. В частині відмови в стягненні матеріальної шкоди з відповідача рішення скасуванню або зміні не підлягає.

Оскільки позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір за розгляд вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1762 грн, а Законом України «Про судовий збір» ставка судового збору за позовну заяву такого характеру на час звернення позивача до суду встановлена в розмірі 1 відсотка від ціни позову (11505 грн:100 =11,505грн) , але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (704,80 грн), то у зв`язку із задоволенням таких вимог з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню сума 704,80 грн.

У відповідності до положень статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційна скарга позивача задоволена частково, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на оплату судового збору за апеляційне оскарження необхідно стягнути 172 грн. 13% від суми сплаченого відповідачем судового збору 1322,91 грн (виходячи з ціни позову 88194 грн, яку просила стягнути позивач, і суми, що стягнута на її користь 11505 грн., що складає 13%).

Таким чином, всього з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат підлягає стягненню сума 876,8 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 12 червня 2019 року скасувати в частині відмови в позовних вимогах про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 11505 (одинадцять тисяч п`ятсот п`ять) грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 876 (вісімсот сімдесят шість) грн. 80 коп..

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 07 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Є.Є. Мальцева

Судді: Т.Б. Ткаченко

О.М. Пономарьова