Справа № 475/1097/16-ц Головуючий суду першої інстанції Єгорова Н.І.
Провадження № 22-ц/812/10/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Веселий Роздол» (далі - ПП «Веселий Роздол») на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Єгорової Н.І. в залі судового засідання в смт. Доманівка, за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Веселий Роздол», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною,

В С Т А Н О В И В:

21 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПП «Веселий Роздол» про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною.

Позивач посилався на те, він є власником земельної ділянки розміром 11,76 га, що розташована в межах території Володимирівської сільської ради Доманівського району. Право власності підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 листопада 2002 року. На підставі Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку 28 липня 2008 року було укладено договір оренди земельної ділянки з ПП «Веселий Роздол» терміном на 5 років, тобто строком до 28 липня 2013 року. Після закінчення п'ятирічного строку він не повідомив орендаря про припинення договору і тому вважав, що договір було продовжено на той самий строк, а саме до 28 липня 2018 року.

З годом йому стало відомо, що існує додаткова угода, за умовами якої договір закінчується в 2021 році, її копію він отримав 4 листопада 2016 року у відділі Держземагенства у Доманівському районі, відповідно до умов якої строк дії договору оренди земельної продовжено на 12 років.

Посилаючись на те, що вищевказану додаткову угоду він не підписував, ОСОБА_3 просив додаткову угоду від 9 листопада 2011 року, зареєстровану у відділі Держземагенства у Доманівському районі 7 листопада 2012 року за № 02253 до договору оренди землі від 28 липня 2008 року, зареєстрованого 5 березня 2009 року за № 68, укладену з ПП «Веселий Роздол», визнати недійсною.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 68 від 5 березня 2009 року, укладену 9 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ПП «Веселий Роздол» Доманівського району, зареєстровану 7 листопада 2012 року за № 02253 недійсною. Розподілено судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив із того, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 13 вересня 2017 року № 17-571, підпис від імені ОСОБА_3 в оригіналі додаткової угоди до договору від 9 листопада 2011 року, реєстраційний номер 02253 від 7 листопада 2012 року в графі «Орендодавець» у розділі «Підписи сторін» після слів «Орендодавець» виконано не самим ОСОБА_3, а іншою особою. Враховуючи таке оспорюваний договір суперечить волевиявленню позивача та не відповідає його внутрішній волі, що є підставою для визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 9 листопада 2011 року.

В апеляційній скарзі ПП «Веселий Роздол», посилаючись на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а саме, висновок судової-почеркознавчої експертизи не можна вважати допустимим доказом, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч.1 ст.11 ЦК України.

За змістом ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону).

Статтями 16 ЗУ «Про оренду землі» оренда земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки загальним розміром 11,83 га, яка складається із ділянок площами 11,76 га та 0,07га, розташованих в межах території Володимирівської сільської ради, Доманівського району, Миколаївської області, що підтверджується копією Державного акту про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 11 листопада 2002 року.

28 липня 2008 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ПП «Веселий Роздол» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки площею 11,76 га, розташованої в межах території Володимирівської сільської ради строком на п'ять років.

Даний договір зареєстрований у Доманівському відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 05 березня 2009 року за № 68.

09 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ПП «Веселий Роздол» укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 68 від 05 березня 2009 року, відповідно до умов якої, строк дії договору оренди з 5 років збільшено до 12 років. Договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Доманівському районі 07 листопада 2012 року за № 02253.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 13 вересня 2017 року № 17-571, підпис від імені ОСОБА_3 в оригіналі додаткової угоди до договору від 09 листопада 2011 року, реєстраційний номер 02253 від 07 листопада 2012 року в графі «Орендодавець» у розділі «Підписи сторін» після слів «Орендодавець» виконано не самим ОСОБА_3, а іншою особою.

Однак, вказаний висновок експерта № 17-571 від 13 вересня 2017 року не можна вважати належним доказом, оскільки цей висновок не відповідає порядку призначення та проведення почеркознавчих судових експертиз, зокрема, п. 1.8, 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року ( в редакції наказу Міністерства юстиції України № 1950/5 від 26 грудня 2012 року) та п.1.1, 1.3, 1.4 Розділу «Почеркознавча експертиза» Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998 року з наступними змінами.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача заявила клопотання про проведення повторної почеркознавчої експертизи на предмет дослідження підпису орендодавця на спірному договорі оренди, яке колегією суддів було задоволено. Проведення експертизи доручено Миколаївському науково-дослідному експертно - криміналістичному центру МВС України та об'єктом дослідження визначено оригінал оспорюваної додаткової угоди до договору оренди землі від 09 листопада 2011 року.

За даними висновку експерта № 523 від 18 лютого 2019 року підпис від імені ОСОБА_3. в графі «Орендодавець» додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 05 березня 2009 року, укладеної 9 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ПП «Веселий Роздол», виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Також судом встановлено, що при підписанні оспорюваної додаткової угоди до договору оренди позивачу його примірник не було надано у зв'язку з тим, що дії з державної реєстрації додаткової угоди здійснював відповідач.

Також відповідачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України допустимими та достовірними доказами не доведено, що після проведення державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди ОСОБА_3 було вручено примірник додаткової угоди до договору оренди землі від 9 листопада 2011 року, що свідчить, що позивач не був обізнаний з існуванням такої додаткової угоди та її умовами, зокрема, про збільшення строку оренди земельної ділянки.

З урахуванням встановлених обставин та наведених норм колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність доказів наявності у ОСОБА_3 волевиявлення на укладання додаткової угоди до договору оренди на строк 12 років та передачу в оренду земельної ділянки відповідачеві на 12 років у зв'язку з тим, що позивач оспорювану додаткову угоду не отримував від відповідача, мав намір укласти договір строком на 5 років, тому вказане є підставою для визнання такої додаткової угоди недійсною згідно ч. 3 ст.203, ч.1 ст.203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Веселий Роздол» залишити без задоволення, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 05 березня 2019 року.