Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 759/19688/14-ц

провадження № 61-33303св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року у складі судді Чалої А. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 06 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ВАТ «ВіЕйБі Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 263, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 137 700,00 доларів США, що еквівалентно 695 385,00 грн, зі сплатою 14 процентів річних за користування кредитними коштами, строком повернення до 06 грудня 2022 року.

У подальшому були укладені додаткові угоди до кредитного договору, якими сторони погодили зміну процентної ставки, строку повернення кредиту. Відповідач скористався правом на отримання кредитних канікул, у зв`язку із чим сторонами був погоджений новий графік повернення кредиту і процентів, а також сплати існуючої кредитної заборгованості.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 06 грудня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором заборгованість ОСОБА_1 станом на 17 лютого 2015 року становить 105 271,07 доларів США, з яких: 96 964,44 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 8 306,63 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 3 894,16 грн - нарахована комісія, 21 464,49 грн - неустойка за прострочення виконання зобов`язання. Загальна сума заборгованості у еквіваленті до гривні становить 2 800 168,57 грн (за курсом Національного банку України (далі - НБУ) 1 долар США = 26,358713).

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання договору недійсним.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що умови кредитного договору від 06 грудня 2007 року № 263 з усіма змінами і доповненнями є несправедливими і такими, що призводять до істотного порушення його прав, кредитний договір укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема позичальнику не надано детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Посилаючись на використання банком нечесної підприємницької практики та включення до кредитного договору несправедливих умов, просив визнати його недійсним з підстав, передбачених статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 203 та 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено, у задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 96 964,44 доларів США, проценти за користування кредитом у розмірі 8 306,63 доларів США, заборгованість зі сплати комісії у розмірі

25 358,65 грн, що складається з комісії за розрахункове обслуговування у розмірі 3 894,16 грн і неустойки за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 21 464,49 грн, а всього в сумі, що еквівалентна 2 800 168,57 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належно не виконує умови кредитного договору, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом, є обгрунтованими. Суд вважав за необхідне вказати в резолютивній частині судового рішення розмір стягнутої заборгованості у валюті кредиту - доларах США та її еквівалент за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку відповідно до уточнених позовних вимог, зокрема станом на 17 лютого 2015 року, з посиланням на те, що відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, суд урахував, що ОСОБА_1 добровільно, без будь-якого примусу підписав договір на вільно обраних умовах, виконував його протягом тривалого часу, скористався правом на кредитні канікули, між сторонами укладались численні додаткові угоди та погоджувалися нові графіки погашення кредиту, процентів та заборгованості, яку відповідач визнавав. Такі послідовні та логічні дії ОСОБА_1 у їх сукупності, свідчать про погодження та визнання ним умов кредитного договору. Звернення до суду із зазначеним позовом відбулося лише через сім місяців після подачі до суду первісного позову банку та через сім з половиною років після укладення кредитного договору

від 06 грудня 2007 року. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Зазначив, що згідно з висновком експерта за кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 263 станом на 17 лютого

2014 року виникла переплата за кредитом в розмірі 20 165,91 доларів США, однак зазначена переплата стосується лише певного платежу за конкретний період і не вплинула на правильне визначення заборгованості в цілому. Доводи апеляційної скарги про те, що банк не надав достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту апеляційний суд вважав необгрунтованими, оскільки пунктом 5.3. кредитного договору від 06 грудня 2007 року № 263 сторонами погоджено, що підписанням цього договору позичальник стверджує, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банка інформацію, визначену в статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором

від 06 грудня 2007 року у заявленому банком розмірі. Надані ПАТ «ВіЕйБі Банк» документи (в тому числі меморіальний валютний ордер та розрахунок заборгованості) не відповідають вимогам щодо первинних документів, визначених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Надана банком виписка з особових рахунків позичальника за період з 06 грудня 2007 року по 29 травня 2009 року також не може слугувати належним доказом на підтвердження існування заборгованості за кредитним договором, оскільки вона не відображає здійснені операції за весь період нарахованої позивачем заборгованості, тобто до 18 листопада 2014 року. Вирішуючи спір, суд першої інстанції необгрунтовано послався на норми, які регулюють правовідносини, що виникли з договору позики, тоді як між сторонами був укладений кредитний договір. Крім того, суди не звернули увагу, що відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості та висновку судово-економічної експертизи від 25 квітня 2017 року № 14594/16-45 у періоди з

08 жовтня 2008 року по 07 січня 2009 року, з 08 червня 2011 року по 08 вересня 2012 року, з 08 грудня 2012 року по 08 лютого 2015 року (в цілому протягом 44 місяців) банк за основною сумою заборгованості обраховував переплату. ПАТ «ВіЕйБі Банк» тривалий час обліковував грошові кошти, які перевищували черговий платіж відповідно до графіку погашення заборгованості, тобто фактично були частковим достроковим погашенням кредиту, на транзитному рахунку і здійснював за цим рахунком погашення тільки чергових платежів відповідно до графіку, та не зараховував ці грошові кошти у порядку черговості, визначеної пунктом 2.5.5 кредитного договору, в рахунок погашення тіла кредиту та відповідно не зменшував наступні чергові платежі за процентами, що свідчить про порушення банком умов кредитного договору, що призвело до неправильного нарахування заборгованості за кредитним договором та до фактичного протиправного збільшення доходів банку у вигляді процентів за користування кредитом. Апеляційний суд залишив поза увагою зазначені доводи, а також не звернув увагу на те, що здійснена переплата відповідно до пункту 2.6.2 кредитного договору фактично була частковим погашенням тіла кредиту, а тому дійшов безпідставного висновку про те, що переплата за кредитним договором стосується лише певного платежу за конкретний період, що не вплинуло на правильне визначення заборгованості за кредитним договором, а також необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про проведення додаткової експертизи для з`ясування дійсного розміру заборгованості за кредитом з урахуванням сплачених ним платежів. Крім того, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди не надали належної правової оцінки його посиланням на положення статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою визначені додаткові підстави для визнання правочинів недійсними, зокрема укладення спірного кредитного договору з використанням банком нечесної підприємницької практики. Посилання судів попередніх інстанцій на пункт 5.3 кредитного договору, яким сторони погодили, що підписанням цього договору позичальник стверджує про те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банка інформацію, визначену в статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є непереконливими, оскільки зазначене положення кредитного договору не підтверджує виконання банком Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (далі -Правила), перед укладенням спірного кредитного договору.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 грудня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 263, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 137 700,00 доларів США, що еквівалентно 695 385,00 грн, зі сплатою 14 процентів річних за користування кредитними коштами, на строк до 06 грудня 2022 року.

Відповідно до пункту 1.4.1 кредитного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 486,76 грн, що становить 0,07 процентів від суми кредиту.

Згідно з пунктом 2.3 кредитного договору за надання кредиту позичальник сплачує банку комісію в розмірі одного проценту від суми кредиту, що становить 6 953,85 грн.

У подальшому до кредитного договору укладались додаткові угоди, якими сторони погоджували зміну процентної ставки (до 12 процентів річних), строку повернення кредиту (до 06 грудня 2032 року), умови використання ОСОБА_1 права на кредитні канікули, у зв`язку із чим сторонами погоджувалися нові графіки повернення кредиту, сплати процентів та виниклої кредитної заборгованості.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 06 грудня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав у іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з наданим ПАТ «ВіЕйБі Банк» розрахунком заборгованості станом на

17 лютого 2015 року, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 105 271,07 доларів США, з яких: 96 964,44 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 8 306,63 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 3 894,16 грн - нарахована комісія, 21 464,49 грн - неустойка за прострочення виконання зобов`язання, загальна сума заборгованості у еквіваленті до гривні становить 2 800 168,57 грн (за курсом НБУ 1 долар США = 26,358713).

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25 квітня 2017 року №14594/16-45 за кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 263 станом на 17 лютого

2014 року, з урахуваннями сплачених ОСОБА_1 сум заборгованості за кредитом, наявна переплата за тілом кредиту у розмірі 20 165,91 доларів США, заборгованість по сплаті за користування процентами - 905,01 доларів США, комісії - 0,00 грн. Розмір щомісячного платежу зі сплати процентів за користування кредитом, який фактично нараховувався банком, відповідає процентній ставці, визначеній у кредитному договорі від 06 грудня 2007 року, зокрема: у період з 06 грудня 2007 року по 17 серпня 2011 року - 14 процентів річних, у період з 18 серпня 2011 року по 17 лютого 2015 року - 12 процентів річних.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

ПАТ «ВіЕйБі Банк» зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на 17 лютого

2015 року, заборгованість за кредитним договором становить

105 271,07 доларів США, з яких: 96 964,44 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 8 306,63 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 3 894,16 грн - нарахована комісія, 21 464,49 грн - неустойка за прострочення виконання зобов`язання, загальна сума заборгованості у еквіваленті до гривні становить 2 800 168,57 грн (за курсом НБУ 1 долар США = 26,358713).

Кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 263 передбачено, що кредитні кошти надаються до 06 грудня 2022 року. Зазначений строк було подовжено додатковим договором від 07 квітня 2009 року № 2 до 06 грудня 2032 року включно.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 263, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з доведеності невиконання відповідачем умов кредитного договору та наявності заборгованості за кредитним договором станом на 17 лютого 2015 року на загальну суму у еквіваленті до гривні - 2 800 168,57 грн.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості та додатку № 2 до висновку судово-економічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25 квітня 2017 року №14594/16-45, станом на дату звернення позивача до суду, 18 листопада 2014 року, за позичальником обліковувалась переплата за тілом кредиту у розмірі 15 504,90 доларів США, заборгованість зі сплати процентів у розмірі 7 918,77 доларів США та нарахована комісія та неустойка у розмірі 18 565,2 грн; станом на дату останнього уточнення позовних вимог, 17 лютого 2015 року, за позичальником обліковувалась переплата за тілом кредиту у розмірі 13 950,90 доларів США, заборгованість зі сплати процентів у розмірі 8 306,63 доларів США, а також нарахована комісія та неустойка у розмірі 25 358,65 грн.

Ураховуючи наведене, станом як на дату звернення банку з позовом до суду, так і станом на дату останнього уточнення позовних вимог, за ОСОБА_1 обліковувалась переплата за тілом кредиту, яка є достатньою для погашення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої комісії та неустойки.

Пунктом 2.5.5 кредитного договору встановлено черговість погашення зобов`язань:

1. проценти за користування кредитом, прострочені на строк понад 31 день;

2. комісії, прострочені на строк понад 31 день;

3. проценти за користування кредитом, прострочені на строк до 31 дня;

4. комісії, прострочені на строк до 31 дня;

5. прострочена до повернення сума кредиту;

6. неустойка за користування кредитом;

7. строкові комісії;

8. сума Кредиту по графіку (поточний платіж);

9. комісія за дострокове погашення кредиту;

10. дострокове погашення кредиту.

Позичальник погоджується, що при цьому, банк має змінити порядок погашення визначених вище боргових зобов`язань на власний розсуд.

Таким чином, якщо б банк здійснив зарахування сум переплати по тілу кредиту відповідно до визначеної в пункті 2.5.5 кредитного договору черговості, а саме зарахував в рахунок погашення заборгованості за процентами, комісіями та неустойки (які погашаються в першу чергу), суми 15 504,90 доларів США (переплата за тілом кредиту станом на 18 листопада 2014 року), так само, як і суми 13 950,90 доларів США (переплата за тілом кредиту станом на 17 лютого 2015 року), було б достатньо для погашення поточної заборгованості ОСОБА_1 з метою недопущення її переходу в прострочену.

За змістом частин першої -третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного судочинства. При здійснені своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб, та не допускається зловживання своїм правом.

Натомість, зловживаючи своїм правом на зміну черговості погашення боргових зобов`язань на власний розсуд, що передбачено абзацом 2 пункту 2.5.5 кредитного договору, банк штучно створив ситуацію, коли у ОСОБА_1 обліковувалась значна переплата за тілом кредиту, яка перевищує заборгованість зі сплати процентів, комісії та неустойки, що призвело до штучного виникнення заборгованості позичальника по вказаним платежам. З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що на час звернення з позовом до суду, у ПАТ «ВіЕйБі Банк» не настало право вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, що є підставою для відмови у задоволені позову за його необгрунтованістю.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі

№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, та не надали належної правової оцінки відповідності пунктів 1.4.1 та 2.3 кредитного договору від 06 грудня 2007 року положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи, що пунктами 1.4.1 та 2.3 кредитного договору від 06 грудня

2007 року встановлено обов`язок боржника сплачувати комісію за обслуговування кредиту без зазначення, за які саме послуги банку позичальник зобов`язаний сплачувати комісію, та комісію за надання кредиту, Верховний Суд дійшов висновку про обгрунтованість зустрічного позову в частині визнання зазначених пунктів спірного договору недійсними.

В іншій частині зустрічного позову доводи ОСОБА_1 про недійсність кредитного договору, є необгрунтованими, оскільки кредитний договір містить повну інформацію про умови кредитування, зокрема строк кредитування, детальний розпис загальної вартості платежів, процентну ставку за користування кредитом, сукупну вартість кредиту, строки сплати платежів, порядок розрахунків та відповідальність за порушення зобов`язань. Позичальник на момент укладання кредитного договору розумів та погоджувався з умовами договору, що підтверджується подальшим тривалим періодом його виконання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та неправильно вирішили спір, як за позовною заявою ПАТ «ВіЕйБі Банк», так і за позовною заявою ОСОБА_1 , Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором за їх необгрунтованістю та задоволення частково позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, в частині пунктів 1.4.1 та 2.3 кредитного договору.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 1.4.1 та 2.3 кредитного договору від 06 грудня

2007 року № 263, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_1 .

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. І. Усик

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко