Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 203/5933/15-ц

провадження № 61-19034св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року у складі судді Казака С. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про захист прав споживача, стягнення неустойки, посилаючись на те, що 23 грудня 2003 року між ним та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна») було укладено договір № 424 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів, за яким банк відкрив йому поточний рахунок № НОМЕР_1 . Крім того, 01 червня 2006 року між ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено кредитний договір № СМ-300/1706/2006, за яким він отримав кредит в розмірі 529 000 доларів США. В подальшому всі права та обов`язки банку за вказаними договорами перейшли до ПАТ «ОТП Банк». При цьому свій банківський рахунок № НОМЕР_1 (за ініціативою відповідача номер рахунку було змінено на НОМЕР_2 ) він використовував для своєчасних та належних розрахунків за кредитним договором. 30 березня 2015 року він прибув до відділення «Гвардійське» ПАТ «ОТП Банк» з наміром сплатити існуючу кредитну заборгованість та зробити частковий достроковий платіж, у зв`язку з чим надав 20 000 доларів США у вигляді монет, які працівники банку відмовилися приймати. 08 квітня 2015 року він отримав письмову відповідь на своє звернення, в якій зазначалося, що внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет не передбачено внутрішніми положеннями банку. З метою погашення боргових зобов`язань у повному обсязі 01 липня 2015 року він звернувся до відділення «Калинове» ПАТ «ОТП Банк», в якому надав 104 008 доларів США. Працівниками банку було підготовлено заяву на переказ готівки на його поточний рахунок, однак касир відмовився приймати іноземну валюту (долари США) у вигляді монет та банкнот. 20 липня 2015 року він отримав письмову відповідь, в якій зазначалося, що банком прийняте рішення, згідно з яким операційні каси банку не приймають іноземну валюту у вигляді монет. Вказані дії відповідача свідчать про умисне порушення банком свого зобов`язання, оскільки у кредитному договорі відсутні будь-які обмеження щодо прийняття іноземної валюти. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на свою користь: пеню в розмірі 10 % від суми простроченого платежу, що складає 12 400,80 доларів США та станом на 08 вересня 2016 року еквівалентно 331 349,38 грн; неустойку в розмірі 3 % від загальної вартості послуги з перерахунку готівки при зарахуванні на поточний рахунок - 28 186,50 доларів США, що еквівалентно 753 143,28 грн; пеню за невиконання письмової заяви на списання коштів з поточного рахунку в загальному розмірі 1 194 087,60 доларів США, що еквівалентно 31 906 020,70 грн; неустойку в розмірі 3 % від загальної суми зменшення боргових зобов`язань за кредитним договором - 28 186,50 доларів США, що еквівалентно 753 143,28 грн.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПАТ «ОТП Банк» не приймалося рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами. Посилання позивача на лист Національного банку України (далі - НБУ) від 30 червня 2015 року, в якому зазначено про те, що монети в іноземній валюті також є платіжним засобом і відносяться до валюти відповідної країни, не спростовують спеціального правового режиму використання монет у розрахунках між банківськими установами та фізичними особами, що введений актами НБУ. Оскільки позивачем не доведено факту неправомірності дій банку щодо відмови у прийнятті монет в іноземній валюті, то відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

В червні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що протягом тривалого часу позивач без жодних проблем здійснював поповнення свого банківського рахунку в доларах США у вигляді банкнот та монет. У листі НБУ від 30 червня 2015 року зазначено, що монети в іноземній валюті також є платіжним засобом і відносяться до валюти відповідної країни. Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про тлумачення умов договору, а саме: розтлумачено зміст пункту 3.1 договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів від 23 грудня 2003 року № 424 таким чином: клієнт має право при здійсненні розрахунково-касових операцій за цим договором вносити готівку іноземної валюти в касу банку у вигляді банкнот і монет, що перебувають в обігу та є законними платіжним засобом на території відповідної держави.Однак місцевий суд не взяв до уваги встановленні вказаним судовим рішенням обставини. Постанова Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, якою була затверджена Інструкція про касові операції в банках України, набрала чинності 01 лютого 2004 року, тобто після укладення між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» договору № 424 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів. Також суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження в цій справі до вирішення справи № 200/5446/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про зобов`язання виконувати умови кредитного договору. Суди не перевірили наявність в банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

У вересні 2017 року ПАТ «ОТП Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Кіровського районного суду міста Дніпропетровська.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 203/5933/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 23 грудня 2003 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 424 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів, за яким банк відкрив позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 (в подальшому номер рахунку було змінено на НОМЕР_2 ).

Крім того, 01 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № СМ-300/1706/2006, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 529 000 доларів США.

У листопаді 2006 року всі права та обов`язки за вказаними договорами перейшли до ПАТ «ОТП Банк» як правонаступника АКБ «Райффайзенбанк Україна».

30 березня 2015 року позивач звернувся до відділення «Гвардійське» ПАТ «ОТП Банк» з метою поповнити поточний рахунок на суму 20 000 доларів США у вигляді монет. Працівниками банку було відмовлено у прийнятті коштів в іноземній валюті (долари США) у вигляді монет.

Листом від 08 квітня 2015 року ПАТ «ОТП Банк» повідомило позивача про те, що внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет не передбачено внутрішніми положеннями банку.

01 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до відділення «Калинове» ПАТ «ОТП Банк» з метою поповнити поточний рахунок на суму 104 008 доларів США у вигляді монет та банкнот. Працівниками банку було відмовлено у прийнятті коштів в іноземній валюті (долари США) у вигляді монет.

Листом від 20 липня 2015 року ПАТ «ОТП Банк» знову повідомило, що внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет не передбачено внутрішніми положеннями банку.

ПАТ «ОТП Банк» не приймалося рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частин першої, другої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківська система України складається з НБУ та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 6 статті 7, пунктом 6 статті 33 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками. До повноважень НБУ належить, зокрема визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій.

Виходячи із системного аналізу положень статей 7, 33 Закону України «Про Національний банк України», слід дійти висновку про те, що під час проведення касової операції банки зобов`язанні керуватися у своїй діяльності порядком (положенням, інструкцією), який діє на час здійснення такої операції.

Пунктом 1.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що організація операційної діяльності передбачає наявність документованих операційних процедур (правил) за всіма операціями, що здійснюються банками відповідно до законодавства України.

Відповідно до пункту 2.8. Розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (в редакції, чинній на час звернення позивача до ПАТ «ОТП Банк» з метою внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет), за рішенням банку (філії, відділення) іноземна валюта у вигляді монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, приймається в операційну касу лише в разі: касового обслуговування юридичних осіб що мають право використовувати іноземну валюту як засіб платежу або здійснювати розрахунки, пов`язані з відрядженнями за кордон; здійснення касових операцій з фізичними особами.

Згідно зі статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що дії банку щодо відмови позивачу у прийнятті монет в іноземній валюті є правомірними, оскільки внутрішніми положеннями ПАТ «ОТП Банк» не передбачено внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет і банком не приймалося відповідне рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що протягом тривалого часу позивач без жодних проблем здійснював поповнення свого банківського рахунку в доларах США у вигляді монет, є неспроможними, оскільки через відсутність рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами відділення ПАТ «ОТП Банк» мали право відмовити клієнту у прийнятті таких готівкових коштів. Крім того, позивачем не надано доказів того, що він здійснював таке поповнення у відділеннях банку «Гвардійське» або «Калинове».

Посилання заявника на лист НБУ від 30 червня 2015 року, в якому зазначено про те, що монети в іноземній валюті також є платіжним засобом і відносяться до валюти відповідної країни, не спростовують спеціального правового режиму використання монет у розрахунках між банківськими установами та фізичними особами, що введений актами НБУ.

Аргументи касаційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно не взяв до уваги рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року, яким було задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про тлумачення умов договору, не заслуговують на увагу, так як на час вирішення судом першої інстанції цієї справи по суті вказане судове рішення не набрало законної сили у зв`язку з його переглядом в апеляційному порядку.

Крім того, постановою Верховного Суду від 06 лютого 2018 року рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року були скасовані та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про тлумачення умов договору відмовлено.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, якою була затверджена Інструкція про касові операції в банках України, набрала чинності 01 лютого 2004 року, тобто після укладення між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» договору № 424 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валютах для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів, також є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, під час проведення касової операції банки зобов`язанні керуватися у своїй діяльності порядком (положенням, інструкцією), який діє на час здійснення такої операції.

Аргументи заявника про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження в цій справі до вирішення справи № 200/5446/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про зобов`язання виконувати умови кредитного договору, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, яка розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 157 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 645/331/17 (провадження № 61-3429зпв18) наведено висновок про те, що при визначенні наявності підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен враховувати, що підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року, застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з урахуванням обставин справи та таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.

Встановивши, що наявність в суді справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про зобов`язання виконувати умови кредитного договору не може бути перешкодою для розгляду цієї справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не перевірили наявність в банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, є неспроможними, так як ОСОБА_1 не посилався на цю обставину як на підставу своїх вимог, тому вона не була предметом розгляду в судах попередніх інстанцій.

Крім того, відповідно до пункту 72 листа НБУ від 06 лютого 2007 року № 41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» входить до списку банків, які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл НБУ на здійснення валютних операцій (банківська ліцензія від 08 листопада 2006 року № 191, письмовий дозвіл на здійснення операцій від 08 листопада 2006 року № 191-1).

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук