Справа № 297/206/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослой Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду, ухваленого 19 червня 2019 року головуючим суддею Гецко Ю.Ю. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про надання дозволу на виготовлення дитячих проїзних документів та виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона та ОСОБА_1 перебували у шлюбі. Від даного шлюбу народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачкою. З моменту припинення сумісного проживання і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі в її житті свідомо не приймає. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитини в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівня світогляду дітей, покращення стану їх здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дітей в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.

Позивачка неодноразово зверталась в усній формі до відповідача, про надання дозволу на виїзд дитини, однак відповідач відмовився.

Посилаючись на викладене просила суд надати дозвіл без згоди батька на виготовлення дитячих проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої доньки ОСОБА_5 та дозвіл на її виїзд за кордон без згоди та супроводу батька країн Шенгенської зони та інших країн ЄС, а також Єгипту, Туреччини, ОАЕ.

Рішенням Берегівського районного суду від 19 червня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд не вказав які норми порушив відповідач та в чому полягає порушення прав позивача. Вказує, що мати не допускає його до дитини і наразі ним подано позов про усунення перешкод при зустрічі з дитиною. Ним сплачуються аліменти кожного місяця. Звертає увагу, що ні позивач, ні представник ніколи не зверталися до нього з вимогою отримання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини, а твердження позивача про усні заперечення проти виїзду за кодон не можуть братися до уваги.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі,я кий розірвано 12.10.2009 (а.с.7).

Від даного шлюбу народилася ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.18).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів з огляду на таке.

Так, відповідно до п.п.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються: особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців).

Тобто, чинним наразі законодавством передбачена необхідність отримання письмової згоди другого з батьків при оформленні особі, яка не досягла 16-річного віку паспорту для виїзду за кордон лише у разі якщо таке оформлення здійснюється у закордонній дипломатичній установі. Для оформлення ж паспорту дитині для виїзду за кордон на території України достатньо заяви-анкети одного з батьків. Згода другого з батьків на таке оформлення не потрібна. Вказаним вище Порядком взагалі не передбачена можливість вирішення такого питання в судовому порядку.

Вказане свідчить про те, що вимога ОСОБА_2 про надання дозволу на оформлення документів для виїзду за кордон малолітньої доньки є безпідставною та задоволенню не підлягає. Більше того, в матеріалах справи наявний паспорт для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_5 (а.с.16), а отже в цій частині вимоги навіть нема спору.

З приводу вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є:

паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

дипломатичний паспорт України;

службовий паспорт України;

посвідчення особи моряка;

посвідчення члена екіпажу;

посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди та супроводу батька без зазначення періоду чи країни спрямування суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

В даному випадку позивачем пред`явлено позов про надання дозволу на виїзд дитини за кордон терміном на три роки, у якому зазначено декілька країн спрямування, зокрема країни Шенгенської зони та інші країни ЄС, а також Єгипет, Туреччина, ОАЕ, що не узгоджується з Правилами перетинання державного кордону України громадянами України.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представник позивача в особі адвоката Фегер В.В. конкретизував вимоги шляхом надання Довідки Ужгородської дитячої музичної школи №1 ім. П.І.Чайковського від 22.11.2019р. №01-09/179 з якої також слідує, що у квітні 2020 року планується творча поїздка на конкурс у м. Веймар (Німеччина). А тому просить апеляційний суд надати одноразовий дозвіл на виїзд дитини за кордон саме в період з 01 по 30 квітня 2020 року без згоди відповідача.

З огляду на викладене та зважаючи на необхідність забезпечення рівності прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, виходячи з принципів розумності та добросовісності, апеляційний суд вважає, що слід надати одноразовий дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_5 до Республіки Німеччини на період з 01 по 30 квітня 2020 року. Такий виїзд відповідатиме інтересам дитини, оскільки сприятиме її фізичному, розумовому та духовному розвитку, позаяк Німецька Республіка є розвинутою країною Європейського Союзу.

З приводу посилання апелянта на те, що до нього не зверталися із проханням щодо надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд за кордон, слід зазначити, що не використання особою позасудового способу захисту не перешкоджає такій особі звернутися безпосередньо до суду. При цьому саме по собі подання ОСОБА_1 даної апеляційної карги, в якій він просить відмовити в задоволенні позову свідчить про відсутність його згоди на виїзд дитини за кордон. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків,з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. В такому випадку наявність судового рішення із зазначенням країни спрямування та періоду перебування, відповідатиме найкращим інтересам дитини, позаяк не залежатиме від можливості одного з батьків у будь-який момент відкликати свою згоду на виїзд за кордон.

Щодо твердження апелянта про відсутність у рішенні суду посилання на норми права та на те в чому полягає порушення прав позивача, то такі є безпідставними, оскільки в рішенні суду зазначено норми СК України, законодавство про охорону дитини та міжнародне законодавство, які регулюють дані правовідносини, як і вказано, що порушення прав позивача полягає у ненаданні відповідачем відповідної згоди.

Стосовно посилання апелянта на створення позивачем йому перешкоду у спілкуванні з дитиною та сплати ним аліментів, то це жодним чином не стосується предмету даного позову, а отже не має правового значення в даному випадку.

З огляду на викладене рішення суду підлягає зміні.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 19 червня 2019 року, змінити.

Надати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканці АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) одноразовий дозвіл на виїзд малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до Республіки Німеччини в строк з 01 по 30 квітня 2020 року без згоди батька ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 27 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді