Справа № 303/5143/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Джуга С.Д., Собослой Г.Г.

з участю секретаря - Терпай С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду ухваленого 02 березня 2018 року (головуючий суддя Носов В.В.) за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк до ОСОБА_1», де третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Національний банк України - про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на нежитлове приміщення, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

встановив:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі по тексту - Банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки: нежиле приміщення, загальною площею 234 кв.м., під номером 1, яке знаходиться за адресою: м. Мукачево вул. Миру буд. 8, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3059186,62 грн. шляхом визнання права власності на вказане приміщення, та визнати за Банком право власності на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Мукачево вул. Миру буд. 8.

В обґрунтування позову вказує на те, що 27.09.2006 року Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» (від 15.10.2007 змінив своє найменування на АТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0602/0906/88-023, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 133000,00 доларів США з розрахунку 14% річних за користування кредитом на строк з 27.09.2006 по 25.09.2016. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 27.09.2006 було передано у іпотеку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення площею 234,00 кв.м., під номером АДРЕСА_1.

25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі й за вказаним кредитним договором.

Внаслідок невиконання кредитного договору утворився в борг, для погашення якого позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17.09.2015, ухвалене за цим позовом (т. 1 а.с.87-89), за заявою ОСОБА_1 було скасовано ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 19.11.2015 (т. 1 а.с.107-108).

14.01.2016 ОСОБА_1 пред'явив зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що при укладенні кредитного договору банк неналежним чином виконав свій обов'язок щодо надання письмової інформації про продукцію, в тому числі про умови кредитування, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», без конкретизації виду ненаданої інформації, передбаченої в Постанові Правління Національний банк України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Також вказує, що банк приховав від нього як споживача дійсне значення абсолютного здорожчання кредиту та дійсну реальну процентну ставку. Всупереч вимогам законодавства розрахунку за кожним платіжним періодом визначення сукупної вартості кредиту дійсно не існує та сторонами не підписувалось. Окрім цього при дослідження розрахунку заборгованості відсотків встановлено розбіжності з розрахунком заборгованості за кредитом та процентами згідно спірного договору, а також такий був укладений з порушенням законодавства, оскільки кредит є споживчим та наданий в іноземній валюті. Вказуючи на зазначене позивач просив визнати недійсним кредитний договір № 0602/0906/88-023 від 27.09.2006.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 01.02.2016 залучено до участі у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у якості третьої особи без самостійних вимог - Національний банк України (а.с.143).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22.02.2016 прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до розгляду з первісним позовом та об'єднано їх в одне провадження.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2018 року в задоволенні первісного позову ПАТ «Дельта Банк» та зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ПАТ «Дельта Банк» оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк». Зокрема, вказує, що суд помилково послався на відповідні постанови Верховного Суду України, хоча наявні підстави для відступлення від таких правових позицій. Вважає, що суд повинен був захистити порушені права кредитора.

Також дане рішення суду оскаржено ОСОБА_1, який в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що судом було призначено по справі судово-економічну експертизу, яка не була проведена через ненадання банком письмових документів. Вважає, що суд повинен був застосувати наслідки ухилення сторони від проведення експертизи передбачені ст.109 ЦПК України. Вказує, що спірний кредитний договір не відповідає приписам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки йому не було надано достовірну інформацію щодо абсолютного здорожчання кредиту та реальної процентної ставки, як це передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ за №186 (далі по тексту Правила). Також йому не надано і іншу інформацію, передбачену законодавством про захист прав споживачів. Крім того, банк розрахував проценти виходячи з формули «факт/360» чим створено арифметичне викривлення відношення кількості днів у році. Також вказує, що кредитний договір укладено у іноземній валюті, що суперечить чинному законодавству.

Учасники справи в судове засідання не з?явились, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (т. 2 а.с.11-15). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, справу розглянуто за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що такі не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 27.09.2006 між Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» (від 15.10.2007 р. змінив своє найменування на АТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0602/0906/88-023, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 133000,00 доларів США з розрахунку 14% річних за користування кредитом на строк з 27.09.2006 по 25.09.2016 (т. 1 а.с.7-22)

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 27.09.2006 було передано у іпотеку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення площею 234,00 кв.м., під номером АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.36-39). У цьому договорі передбачено способи звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя. Зокрема, пунктом 12.3.1 передбачено задоволення вимог шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов?язання у порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку».

25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «Седбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (т. 1 а.с.52-59). Згідно Витягу з Додатку №1 до вказаного договору, до ПАТ «Дельта Банк» перейшли права та обов'язки кредитора та іпотекодавця за договорами від 27.09.2006 (т. 1 а.с.60).

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на це майно є позасудовим способом захисту і не може здійснюватися на підставі рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд вважав, що відсутні підстави для визнання недійсними кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, у статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №760/14438/15-ц зроблено наступні правові висновки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Як зазначалось вище, пунктом 12.3.1. Іпотечного договору від 27.09.2006 передбачено можливість задоволення вимог кредитора шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов?язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином висновок суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову повністю узгоджується з вказаною Постановою Великої Палати Верховного Суду, а тому доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» щодо наявності підстав для відступу від правової позиції є необґрунтованими.

Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» - немає.

З приводу доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Так, безпідставним є посилання ОСОБА_1 на ненадання йому достовірної інформації щодо абсолютного здорожчання кредиту та реальної процентної ставки (як на підставу для визнання недійсним кредитного договору), оскільки відповідні Правила затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007, тобто вже після укладення оспорюваного кредитного договору, а тому їх дія на такий договір не поширюється.

Щодо доводів стосовно ненадання банком іншої інформації, передбаченої ЗУ «Про захист прав споживачів», то апеляційний суд констатує, що відповідно до п.10.1 Кредитного договору підписанням цього Договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомлений з усіма умовами, на яких АКБ «ТАС-Комерцбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в АКБ «ТАС-Комерцбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі.

Укладаючи цей Договір, Позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього Договору Позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин.

Таким чином, підписавши оспорюваний кредитний договір, ОСОБА_1 підтвердив факт ознайомлення його з усією інформацією, передбаченою ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

З врахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє також доводи апеляції щодо необхідності застосування приписів ст.109 ЦПК України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ставилося питання про призначення судово-економічної експертизи з метою доведення обставин щодо порушення банком приписів ЗУ «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору. Однак, як уже було вказано вище, такі обставини виявилися безпідставними, а тому у призначенні такої експертизи взагалі немає потреби.

Щодо твердження апелянта про неправомірність застосування банком при розрахунку процентів формули «факт/360», то слід зазначити, що порядок нарахування відсотків за методом «факт/360» чітко визначено п.1.4 Постанови Правління НБУ N 316 від 25.09.97 року «Правила бухгалтерського обліку процентних та комісійних доходів і витрат банків»

Тобто, вказаний метод передбачений чинним законодавством та чітко ним визначений, а відтак не може вважатися неправомірним.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 з приводу укладення кредитного договору в іноземній валюті, то слід зазначити, що Акціонерному комерційному банку «ТАС-Комерцбанк» 11.10.2001 було видано Банківську ліцензію № 38 (номер бланка 00135), та відповідний дозвіл 38-1 (дозвіл 38-2 було видано 25.07.2005), відповідно до яких цей банк мав право на укладення кредитних договорів у іноземній валюті.

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2019 року.

Головуюча

Судді