Дата документу 15.01.2019 Справа № 317/1151/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 317/1151/18Головуючий у 1-й інстанції Сакоян Д.І. Повний текст рішення складено 08.10.2018 року
Пр. № 22-ц/807/564/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Управління соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, Токмацький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення від стягнення заборгованості за аліментами

ВСТАНОВИВ:

У квітня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив звільнити його від сплати нарахованої Токмацьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області заборгованості по аліментам за період з14 лютого 2015 року по 14 квітня 2018 року в розмірі 21768,07 грн. на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка виникла у зв'язку з обставинами, що мають істотне значення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18.01.2006 р. з нього стягнуті на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (прибутку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.12.2005 р. і до досягнення сином повноліття. 21 лютого 2018 року ним отримана з Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби постанова про відкриття виконавчого провадження від 15.02.2018 р. у виконавчому провадженні № 55806854 та одночасно розрахунок суми заборгованості за аліментами за 2015-2017 роки. Він не згоден з сумою заборгованості за аліментами за минулі роки, починаючи з 14.02.2015 р. по 17.04.2018 р. включно в розмірі 21768,07 грн., адже нарахована державним виконавцем сума заборгованості виникла у зв'язку з обставинами, що мають істотне значення. Обставини, що мають істотне значення, полягають у недобросовісних діях стягувача аліментів ОСОБА_3 По 30.04.2018 р. включно ОСОБА_3 отримала тимчасову допомогу на дитину в Управлінні соціального захисту населення Запорізької районної державної адміністрації, але законом не передбачено отримання аліментів та державної допомоги на дитину одночасно. Він ніколи не ухилявся від сплати аліментів на сина. Так, з 2013 року він переїхав на постійне місце проживання до м. Токмака Запорізької області, де у визначеному законом порядку було зареєстроване його місце проживання. За місцем його проживання до 2018 року жодного разу не перебував виконавчий лист. Крім того, виконавчий лист у 2012 році видавався стягувачу ОСОБА_3 та по ньому проводилось стягнення з нього аліментів на користь сина. Однак отримувати від нього аліменти за виконавчим листом ОСОБА_3 не побажала, мотивуючи своїм бажанням отримувати тимчасову державну допомогу, що для неї суттєво вище ніж отримання аліментів. Поштові перекази з місця його роботи поверталися як не отримані. У даному випадку на підставі виконавчого листа від 24.01.2018 р. виникла штучна ситуація, що нібито він протягом 2015-2017 років ухилявся від сплати аліментів на свого сина. Стягувач ОСОБА_3 за своєю ініціативою не бажала отримувати від нього аліменти за виконавчим листом, категорично забороняла йому на її адресу в офіційному порядку надсилати аліменти, оскільки мала на меті отримувати державну допомогу, а від нього та через його матір в той же час отримувала матеріальну допомогу на утримання сина. ОСОБА_3 не зверталася до нього з питанням поновлення стягнення виплат по аліментам на підставі виконавчого листа, а тому безпідставно існує заборгованість за 2015-2018 роки під виглядом його ухилення від сплати аліментів. З нього провадилось стягнення на підставі виконавчого листа за місцем роботи в Запорізькій філії ВАТ «Укртелеком», виробнича дільниця №2 ЦБРЗЕ, але у другій половині 2011 року стягувач аліментів ОСОБА_3 стала повертати йому аліменти з посиланням на те, що їй бажано отримувати тимчасову державну допомогу дітям за місцем свого проживання і тому вона була ініціатором того, щоб офіційно з нього не стягувалися аліменти за виконавчим листом. Таким чином, фактично виконавчий лист знаходився у бухгалтерії ВАТ «Укртелеком» та ніколи бухгалтерією не втрачався. Відповідач ОСОБА_3 весь час була обізнана про його постійне місце проживання, про його місце роботи, бо через свою матір він надавав сину матеріальну підтримку в якості аліментів на його утримання. У цей же час, ОСОБА_3 з 01.05.2012 р. стала отримувати тимчасову допомогу на сина, яка призначена по 30 квітня 2018 року включно. Для отримання тимчасової допомоги на дитину ОСОБА_3 імітувала його ухилення від сплати аліментів, а для цього перед кожним звернення про призначення допомоги вона отримувала у Комунарському відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя довідку про несплату ним аліментів за шість місяців, що передували місяцю звернення за її призначенням. У час отримання ОСОБА_3 допомоги на дитину у Комунарському відділі державної виконавчої служби неодноразово почали нібито втрачатися виконавчі листи, але відсутність виконавчого листа не була перешкодою для отримання довідки про несплату аліментів для пред'явлення її в управління соціального захисту. Позивач вважає, що викладені ним обставини мають істотне значення у правовідносинах між ним та стягувачем аліментів, адже стягувач аліментів повинен добросовісно користуватися своїми правами. Нарахована сума заборгованості в розмірі 21768,07 грн. виникла не з його вини, адже він не ухилявся від сплати аліментів. У нього є своя сім'я, ще одна неповнолітня дитина ІНФОРМАЦІЯ_4, а тому нарахована сума заборгованості для нього є несподіваною та не підйомною. Крім того, за квітень 2018 року включно відповідачу ОСОБА_3 вже сплачена державна допомога.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 42) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2018 року (а.с. 143-147) у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 156-162) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с.165).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 26 листопада 2018 року (а.с. 172), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.177).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_6 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 у цій справі (а.с. 179-196).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 4, 12 - 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України та виходив із того, що зазначені позивачем обставини не мають істотного значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України та не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18.01.2006 р. (а.с. 9) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (прибутку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.12.2005 р. та до його повноліття.

Постановою державного виконавця Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Стеценко О.В. від 15.02.2018 р. (а.с.10) відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів згідно рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18.01.2006 р.

Як видно з розрахунку заборгованості боржника по аліментах від 17.04.2018 р. (а.с.11), ОСОБА_2 нарахована заборгованість у розмірі 31288,00 грн. станом на 01.02.2018 р. за період з 14.02.2015 р. до 17.04.2018 р.

У відповідності до довідок Токмацької міськрайонної філії Запорізького обласного центру зайнятості №№ 839, 888, 889 (а.с.25-27), ОСОБА_2 був зареєстрований як безробітний та отримував державну допомогу.

За змістом довідок про доходи №№ 14, 15, 16, 17(а.с.28-35), ОСОБА_2 був працевлаштований у фізичної особи ОСОБА_8 та отримував заробітну плату.

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 36), виданого Токмацьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області 19.11.2009 р. судом встановлено, що ОСОБА_2 також є батьком ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, з підстав якої заявлено позов, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Суд першої інстанції правильно вважав, що вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт надання позивачем матеріальної допомоги відповідачу та їх сину за період з 14.02.2015 р. до 14.04.2018 р.

За змістом ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, втрати годувальника тощо може бути пред'явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що виконавчий лист був пред'явлений до виконання до Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у лютому 2018 року, тобто в межах строку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції правильно вважав, що пред'явлення виконавчого листа до виконання у будь-який час, але в межах строку на його пред'явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов'язку сплачувати заборгованості з аліментів.

Крім того, позивач був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти у визначеному в рішенні Запорізького районного суду Запорізької області від 18.01.2006 р. розмірі.

Належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні.

Факт отримання відповідачем державної допомоги не звільняє позивача від сплати аліментів і не може бути підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами.

Наявність на утриманні позивача іншої дитини також не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, проте може бути врахована при вирішенні питання щодо зменшення розміру аліментів.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно вважав, що зазначені позивачем обставини не мають істотного значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України та не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, а тому правильно відмовив позивачеві у задоволенні його позову у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Встановлено, що позивачем ОСОБА_2 на підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_3 в окремій письмовій заяві з дотриманням вимог ст. 91 ЦПК України заявлялось у цій справі у суді першої інстанції клопотання про допит свідка ОСОБА_10 (матері позивача а.с. 59-60), яке продубльовано позивачем ОСОБА_2 в апеляційному суді у вищезазначеній апеляційній скарзі останнього (п. 4 а.с. 162).

Проте, у задоволенні зазначеного клопотання позивача ОСОБА_2 апеляційним судом має бути відмовлено.

Оскільки, не можна показами свідків, зокрема ОСОБА_10, підтверджувати у цій справі обставини щодо сплати позивачем, як батьком, аліментів на дитину на користь позивача у період з 14.02.2015 року по 17.04.2018 року у добровільному порядку, які потребують свого підтвердження в силу вимог ст. 77 ЦПК України виключно письмовими доказами (розписка відповідача, як одержувача аліментів, про отримання від позивача, як платника аліментів, в будь-якій сумі за будь-який період, поштовий переказ аліментів позивачем на користь відповідача тощо).

В силу вимог ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Процесуальне рішення судом першої інстанції по заяві позивача ОСОБА_2 про залучення до участі у цій справі в якості третьої особи Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області (а.с. 124-124 а), зокрема протокольна відмова (журнал судового засідання від 04.10.2018 року а.с. 137 14:56:00, звукозапис судового засідання на диску, який є додатком до матеріалів цієї справи) не призвело до неправильності вирішення цієї справи по суті, а тому не може бути підставою для скасування останнього у цій справі за апеляційною скаргою позивача.

Суд першої інстанції правильно вважав, що відносини одержувача аліментів ОСОБА_3 з третьою особою у цій справі УПСЗН Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області з приводу отримання відповідної допомоги не є обставиною, що має істотне значення, передбаченою ст. 197 СК України, та не впливають на правильність вирішення судом першої інстанції питання в порядку ст. 197 СК України (звільнення від сплати заборгованості за аліментами) у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що хоча в оскаржуємому рішенні суд першої інстанції й послався на ст. 141 ЦПК України, але фактично останній не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено та підтверджується наданими матеріалами відзиву відповідача у цій справі (а.с. 179-196), що відповідачем ОСОБА_3 були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу АБ «АДВОКАТСЬКА КОНТОРА КОЗАРЯ», пов'язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, зокрема із складанням 12.12.2018 року виключно відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача у цій справі на 4-х сторінках, на суму 750,00 грн., оскільки розгляд цієї справи здійснювався без судового засідання без учасників цієї справи.

Тому, в силу вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України, з урахуванням принципу співмірності, з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 слід стягнути документально підтверджені понесені останньою судові витрати на професійну правничу допомогу АБ «АДВОКАТСЬКА КОНТОРА КОЗАРЯ», пов'язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, зокрема із складанням відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача у цій справі на 4-х аркушах (а.с. 179-182), у сумі 300,00 грн. (розрахунок: 4 сторінки відзиву 12 шрифтом не могли зайняти часу адвокату більше, ніж 2 години, 1 година роботи згідно із додатком 1 до договору від 21.05.2018 року складає 150,00 грн. (а.с. 187), 150,00 грн. *2=300,00 грн.)

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді документально підтверджених понесених витрат останньою на професійну правничу допомогу, у сумі 300,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 15.01.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.