Постанова

Іменем України

18 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 211/7044/14-ц

провадження № 61-21354св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «КБК Укрфінанс»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року у складі судді Ткаченко С. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «КБК Укрфінанс», про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 57,45 кв. м, житловою площею - 41,4 кв. м. 04 квітня 2011 року між продавцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, згідно з яким квартиру продано за 50 000 грн. Однак наміру продавати цю квартиру вона не мала. На початку 2011 року з метою отримання 10 000 грн у кредит вона підписала договір позики, за яким в забезпечення виконання цього договору передала вищевказану квартиру в іпотеку. За договором позики вона отримала 8 000 грн, які згодом виплатила позикодавцю. Квартиру вона не продавала та грошові кошти в розмірі 50 000 грн не отримувала, її було введено в оману. Тому, з урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просила суд визнати недійним договір купівлі-продажу вищевказаної квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з договору купівлі-продажу спірної квартири вбачається, що 50 000 грн покупець в повному обсязі сплатив продавцеві в момент підписання цього договору. Договір містить всі умови щодо купівлі-продажу квартири, підписаний позивачем, яка усвідомлювала свої дії, та посвідчений нотаріально 04 квітня 2011 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко В. Я. Докази того, що позивача було введено в оману чи здійснено на неї вплив, відсутні. З тексту оспорюваного договору не вбачається іншого змісту, окрім купівлі-продажу квартири, тому він не може вважатися удаваним.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати повністю оскаржувані судові рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги, що у проваджені Довгинцівського відділу поліції перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2 за фактом шахрайства і самоуправства і що вона залишилася без житла та вимушена проживати у своїх знайомих. Суди повинні були максимально врахувати її інтереси, однак не зробили цього, чим порушили її конституційні права і свободи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

21 червня 2018 року справа № 211/7044/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з частиною першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Судами встановлено, що 04 квітня 2011 року між продавцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 57,45 кв. м, житловою площею - 41,4 кв. м, згідно з яким квартиру продано ОСОБА_2 за 50 000 грн.

Обумовлену вказаним договором суму 50 000 грн покупець сплатив продавцеві в повному обсязі в момент його підписання (пункт 2.2 договору купівлі-продажу). В договорі передбачені всі умови щодо купівлі-продажу квартири. Позивач підписала цей договір, будучи попередньо ознайомленою з вимогами законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно.

Договір посвідчений нотаріально 04 квітня 2011 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко В. Я., реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 18569791.

В судових засіданнях в цій справі позивач ствердила, що вона ознайомлена зі спірним договором купівлі-продажу квартири та підписала його у зв`язку з необхідністю отримання грошових коштів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_3 була обізнана зі змістом договору купівлі-продажу квартири, який вона добровільно уклала та підписала, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові, оскільки такі обставини виключають передбачені статтею 230 ЦК України підстави для визнання договору недійсним.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження її доводів про введення її в оману чи здійснення на неї неправомірного впливу, відтак не доведено, що під час підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири існували обставини, які мали істотне значення та щодо яких відповідач навмисно ввів її в оману, і що її обізнаність про такі обставини могла вплинути на вчинення нею оспорюваного правочину.

Навпаки, встановлені судами обставини справи та доводи касаційної скарги свідчать про повне розуміння заявником вчиненого нею правочину.

Посилання заявника на кримінальне провадження № 0000001, відкрите за її заявою за фактом вчинення стосовно неї злочину, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень (ухвала Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року) це кримінальне провадження закрите постановою від 20 жовтня 2015 року слідчого слідчого відділу Саксаганського відділу поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області Гіцелюка О. В.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами інформації та документів, наданих заявником зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов