Ухвала

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/6459/16-ц

провадження № 61-19610 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Хопти С. Ф. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про відшкодування витрат з оплати на утримання житла, житлово-комунальних послуг та електроенергії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь 32 950 грн 32 коп., з яких: 8 209 грн 67 коп. - загальна сума коштів на утримання житла, отримані житлово-комунальні послуги, збільшена на встановлений індекс інфляції; 1 055 грн - загальна сума вартості спожитої електроенергії, збільшена на встановлений індекс інфляції; 284 грн 49 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму коштів на утримання житла, отримані житлово-комунальні послуги; 39 грн 95 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму вартості спожитої електроенергії; 2 361 грн 21 коп. - сума заборгованості ОСОБА_2

за безпідставне отримання пільг з оплати житлово-комунальних послуг;

21 тис. грн - компенсація збитків, нанесених ОСОБА_2 позивачу

як власнику квартири внаслідок користування його майном у вересні, жовтні та листопаді 2014 року без укладення угоди про користування житлом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат з оплати на утримання житла, житлово-комунальних послуг

та електроенергії відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року залишено без змін.

У листопаді 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати

та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову

не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

У вказаній справі ціна позову становить 32 950 грн 32 коп., яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн ? 100 = 192 100 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до наведених приписів ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України,

за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (статті 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної карги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат з оплати на утримання житла, житлово-комунальних послуг та електроенергії відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. Ф. Хопта