РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Прохоренко В.В.,

секретар Тихоша Л. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище посилаючись на ту обставину, що відповідно до кредитного договору № HEWWAE00000128 від 15.08.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 21675,05 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.08.2012 року. З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору 02.02.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № HEWWAE00000128, за умовами якого ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання у випадку неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором відповідати перед банком нарівні з боржником, як солідарні боржники ( п.4 договору поруки). ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконуються. Станом на 14.06.2013 року заборгованість за кредитним договором становить 35951,01 доларів США, що за курсом 7,99 грн. відповідно до повідомлення НБУ від 14.06.2013 року складає 287 356,42 грн., з якої: 13519,58 доларів США заборгованість за кредитом; 10443,25 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 894,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11093,38 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просить стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HEWWAE00000128 від 15.08.2007 року у розмірі 34699,45 доларів США, що за курсом 7,99 грн. відповідно до повідомлення НБУ від 14.06.2013 року складає 277356, 42 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. В останнє судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 в останнє судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив суд застосувати до них строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до кредитного договору № HEWWAE00000128 від 15.08.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 21675,05 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.08.2012 року.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору 02.02.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № HEWWAE00000128, за умовами якого ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання у випадку неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором відповідати перед банком нарівні з боржником, як солідарні боржники ( п.4 договору поруки).

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк згідно з вимогами договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Ч. 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч. 1ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналогічне правило закріплено також у п. 4 Договору поруки від 02.02.2009 року, відповідно до якого встановлено, що у випадку невиконання зобовязань по кредитному договору та Договору поруки Боржник і поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

ОСОБА_1 умови кредитного договору виконуються не належним чином.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, станом на 14.06.2013 року заборгованість за кредитним договором становить 35951,01 доларів США, з якої: 13519,58 доларів США заборгованість за кредитом; 10443,25 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 894,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11093,38 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

ОСОБА_1 у запереченні на позов просив застосувати позовну давність до вимог банку.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що на підставі заяви про застосування позовної давності (за умови, що зміст спірних правовідносин не передбачає збільшення тривалості позовної давності порівняно із загальним строком) кредитна заборгованість зі тілом кредиту та процентами підлягає стягненню за останні календарні три роки перед зверненням кредитора до суду, а стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, № 6-32цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року), що спростовує доводи відповідача ОСОБА_1 про початок перебігу позовної давності щодо повернення кредиту в цілому із моменту припинення ним внесення платежів.

Кінцевим строком повернення кредиту й платежів за ним сторонами визначено 15 серпня 2012 року, достроково повернути кредит банк не вимагав, тобто станом на червень 2013 року строк позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту в цілому не сплив.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що з 2009року ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобовязань щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитом, тому суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом та процентами за користування грошовими коштами в межах строку позовної давності за період з червня 2010 року по червень 2013року в сумі відповідно 9263,21 доларів США та 8 497,67 доларів США, а також пеня в межах строку позовної давності в один рік в сумі 5 714,53 доларів США.

Позовні вимоги в частині стягнення комісії за користування кредитом у розмірі 894,80 доларів США, задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до умов укладеного договору комісія сплачується за кредитним обслуговуванням, а кредитний договір не обслуговувався з 2009 року.

ОСОБА_4 Верховного Суду в постанові № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року відступила від правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, зазначивши наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_5 не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобовязаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Враховуючи, що правові висновки Верховного Суду є обовязковими в частині застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 23 475,41 доларів США, із якої: 9 263,21 доларів США заборгованість за кредитом; 8 497,67доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 714,53 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором.

Відповідно до ст.141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню з відповідачів судовий збір в розмірі по 1 436,78 грн. з кожного.

На підставі викладеного, ст.ст.192, 261, 526, 530, 533, 554,611, 615, 1049,1050,1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 5-13, 81, 133, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором №HEWWAF00000128 від 15.08.2007року в розмірі 23 475,41 доларів США, із якої: 9 263,21 доларів США заборгованість за кредитом; 8 497,67доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 714,53доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () судові витрати в розмірі по 1 436,78 грн. з кожного.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до для функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Суддя В.В. Прохоренко