ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 640/7901/17-ц

провадження № 22ц/818/5019/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник відповідачів ОСОБА_6 ,

третя особа ОСОБА_7 , представник третьої особи Шевченко Д.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року в складі судді Назаренко О.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що влітку 2015 року у неї різко погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим їй були необхідні гроші на лікування у розмірі 2000,00 доларів США.

Вказала, що 07 липня 2015 року вона знайшла оголошення про позичку коштів під заставу майна, звернувшись за яким зустрілась у ресторанному комплексі з жінкою на ім`я ОСОБА_8 та чоловіком на ім`я ОСОБА_9 .

Зазначила, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що менш ніж 8000,00 доларів США і тільки під заставу будинку надати їй у позику не можуть, на що вона була змушена погодитися, оскільки знаходилась у вкрай тяжкому матеріальному стані, а в отриманні позики їй неодноразово відмовляли. При цьому, ОСОБА_8 пояснила їй, що для оформлення застави необхідно провести оцінку нерухомого майна.

Вказала, що після цього вона з цими особами поїхала додому, де отримала 8000,00 доларів США, про що написала розписку, та передала документи на будинок.

Зазначила, що через декілька днів ОСОБА_8 та Ігор приїхали до неї та ОСОБА_8 розписала на листку паперу суми витрат на оцінку майна і взяла з неї 3000,00 доларів США та 200,00 доларів США за свої послуги.

Вказала, що за умовами усного договору позики мала віддавати по 400,00 доларів США щомісячно в приміщенні ресторанного комплексу ОСОБА_3 , про що він мав надавати розписки.

Зазначила, що до грудня 2015 року вона виконувала свої зобов`язання, однак, зрозуміла, що таким чином вже не має можливості повертати грошові кошти, тож запропонувала закласти свій другий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, ОСОБА_9 , чоловік ОСОБА_8 , запропонував їй закласти вказаний будинок ОСОБА_3 за 30 000,00 доларів США, із яких повернути попередній борг ОСОБА_3 у розмірі 8000,00 доларів США, вивівши з-під застави будинок по АДРЕСА_2 , а решту суми він планував вкласти у свій власний бізнес та за рахунок отриманих прибутків погасити борг перед ОСОБА_3 та повернути їй будинок у с. Циркуни.

Вказала, що погодилась на цю пропозицію, та того ж дня вони поїхали для оформлення договору застави до нотаріуса, ім`я та адресу робочого місця якої вона не пам`ятає.

Зазначила, що при оформленні договору були присутні ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та її чоловік - ОСОБА_9 , жінка на ім`я ОСОБА_10 та нотаріус.

При цьому, жінка на ім`я ОСОБА_10 написала розписку про те, що передала їй завдаток у розмірі 30 000,00 доларів США під заставу її будинку у с. Циркуни, та ці гроші ОСОБА_3 .

Вказала, що їй надавали на підпис договори застави, копії яких вона не отримала, та зміст яких не могла прочитати у зв`язку з тим, що випадково забула вдома окуляри, але вона повністю довіряла ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , тому нічого підозрілого не помітила.

Зазначила, що до травня 2017 року між нею та ОСОБА_12 ОСОБА_8 були нормальні стосунки, хоча вона постійно просила ОСОБА_11 віддати їй документи на будинок, розташований по АДРЕСА_2 , однак він під різними приводами відмовляв їй.

Вказала, що лише згодом, коли їй зателефонував онук ОСОБА_13 , який постійно мешкав у її будинку у с. Циркуни, та повідомив, що невідомі особи намагаються виселити його з будинку, вона дізналася, що під виглядом оформлення застави її будинки були продані, та звернулась до поліції.

Зазначила, що просто не пам`ятає та категорично заперечує укладання 07 серпня 2015 року будь-яких правочинів на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо відчуження будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та визнає лише написання розписки на 8000,00 доларів США.

Щодо правочину від 21 грудня 2015 року вважала, що укладає щодо будинку за адресою: АДРЕСА_3 , договір застави, а не договір купівлі-продажу, та грошей за цим правочином не отримувала, копію договору їй не надали.

Зазначила, що з розписки, наданої ОСОБА_5 , вбачається, що вона надала їй кошти у розмірі 30 000,00 доларів США під заставу будинку, що підтверджує її твердження.

Вказала, що її ввели в оману, користуючись похилим віком та вадами здоров`я, та шляхом обману та зловживання довірою фактично заволоділи її майном.

Зазначила, що з моменту укладення спірних договорів вона продовжувала проживати та користуватися своїм майном, сплачувала за користування комунальними послугами тощо, чим підтверджується, що сторони мали на меті укладення договору застави, однак фактично вчинили інший правочин, який водночас не є удаваним, оскільки його сторони мали різні наміри: вона розраховувала на укладення договору застави, а контрагенти купівлі-продажу.

Вказала, що правочини укладені на вкрай невигідних для неї умовах, у зв`язку з тим, що фактично отримавши у борг 4800,00 доларів США, вона опинилась у залежності від певного кола осіб, які під різними приводами спонукали її до вчинення певних дій на свою користь.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , серія та номер № 2363, від 07 серпня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Череватенко О.М., укладений між нею та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та земельної ділянки з кадастровим номером :00:015:0113, площею 0,159 га, розташованої за цією ж адресою, серія та номер 4800, від 21 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Череватенко О.М., укладений між нею та ОСОБА_5 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року, в якому ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 вересня 2019 року виправлено описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання протиправним і скасування рішення, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, та як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. Вказала, що не висловлювала волевиявлення на укладення вказаних договорів купівлі-продажу; у серпні 2015 року лише написала розписку на 8000,00 доларів США, а у грудні 2015 року вважала, що укладає договір застави, та коштів за цим правочином не отримувала; що її ввели в оману, користуючись похилим віком та вадами здоров`я, та заволоділи її майном; що вона продовжувала проживати та користуватися своїм майном після укладення оспорюваних договорів; що наміри сторін були спрямовані на укладення різних договорів, та вона розраховувала укласти саме договір застави; що правочини укладено на вкрай невигідних умовах із заниженою вартістю майна; що суд не надав оцінки розпискам, які містяться у матеріалах справи, зокрема, розписці ОСОБА_5 , з якої вбачається, що вона надала їй 30 000,00 доларів США під заставу будинку, та розпискам ОСОБА_14 , який познайомив її з ОСОБА_3 ; а також суд не задовольнив клопотання про виклик свідків.

12 листопада 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала, що рішення суду є законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_3 . Продажу передувала значна підготовка з боку позивачки з серпня 2015 року, а саме, за її запитом готувалася довідка щодо зареєстрованих осіб, за її замовленням - звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки, витяг з Державного земельного кадастру, надавалась заява нотаріусу про відсутність прав третіх осіб на будинок та земельну ділянку. Позивачка самостійно підписувала договори купівлі продажу будинку та земельної ділянки, отримувала кошти. Договори позики, кредитного договору, застави нею не вчинялись. Договори купівлі продажу часток житлового будинку по АДРЕСА_4 . АДРЕСА_3 також підписувались ОСОБА_1 , яка отримала від покупців кошти повністю ще до підписання договорів. Доказів укладення договорів купівлі продаж під впливом помилки, обману, тяжкої обставини або на вкрай невигідних умовах позивачкою не надано. Зазначила, що позивачка вважала, що ці договори не удавані, тобто підтверджує, що вчиняла договори купівлі продажу. ОСОБА_15 знав про продаж будинку, допомагав при огляді будинку, навіть запропонував дружині ОСОБА_7 залишити квіти, різноманітні побутові прилади.

13 грудня 2019 року від представника ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких ОСОБА_1 та її представник фактично підтвердили доводи та вимоги апеляційної скарги. До письмових пояснень надано копії протоколу допиту свідка від 04 березня 2019 року ОСОБА_3 , свідка ОСОБА_14 від 29 січня 2019 року та копії розписок від 21 грудня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 29 вересня 2015 року та 07 грудня 2015 року, які залучено до матеріалів справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано відсутністю передбачених законом підстав для визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладених між сторонами, недійсними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 лютого 2009 року, реєстровий №3-286, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою, на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25 лютого 2009 року (а. с. 13, 87-90, том 1).

07 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу ѕ частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М., реєстровий №2359, та у той же день право власності на вказану частину будинку зареєстровано за ОСОБА_4 (а. с. 12-13, 65, 67, 85, том 1).

Також, 07 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу ј частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М., реєстровий №2363, та у той же день право власності на ј частину будинку зареєстровано за ОСОБА_3 (а. с. 12-13, 66, 68, 109, том 1).

Договори підписані обома сторонами, які своїми підписами підтвердили, що однаково розуміють значення, умови договорів та їх правові наслідки, з їх змістом ознайомлені до підписання, заперечень щодо умов не мають.

Перед посвідченням договорів відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за відповідним зверненням ОСОБА_1 право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 серпня 2015 року за №10716856, що підтверджується витягом №41922373 (пункт 3 договорів) (а. с. 95, 108, том 1).

Також, перед укладенням договорів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 надали нотаріусу заяви про те, що на час укладення договору не перебувають у шлюбі та не проживають однією сім`єю з іншими особами, на яких також містяться підписи ОСОБА_1 про обізнаність з цими обставинами (а. с. 86, 110, том 1).

Продаж ѕ частин будинку ОСОБА_4 вчинено за суму 448 295,25 грн, а ј частини будинку ОСОБА_3 за 149 432,00 грн, які продавець отримала від покупців до підписання договорів, та підтвердила своїм підписом факт повного розрахунку за продані частки житлового будинку (пункт 4 договорів).

За підтвердженням продавця у неї відсутні обставини, що примушують укласти договори на вкрай невигідних умовах, продаж та ціна є дійсною та цілком її задовольняє.

Ринкова вартість житлового будинку складає 597 727,00 грн згідно звіту про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_16 07 серпня 2015 року (пункт 5 договорів). Замовником вказаного звіту зазначена ОСОБА_1 (а. с. 96-97, том 1).

Згідно з пунктом 14 договорів сторони підтверджують, що вони не носять характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладені під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин.

У матеріалах справи міститься копія листа з розрахунками вартості послуг, пов`язаних з укладенням договору, без дати та підпису (а. с. 9).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від серпня 2015 року, вона видана Адміністрацією Київського району Харківської міської ради Попеловій І.М. про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , мешкає лише вона як власник домоволодіння (а. с. 102, том 1).

За заявою ОСОБА_4 , ОСОБА_3 від 20 вересня 2017 року знято з реєстрації місця проживання особу, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з відчуженням житлового приміщення, що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова від 20 вересня 2017 року №04-05-20/7960-17 (а. с. 73, том 1).

Крім того, ОСОБА_1 належав на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності САВ № НОМЕР_1 від 06 квітня 2011 року, виданого виконкомом Циркунівської сільської ради, та земельна ділянка за цією ж адресою на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2009 року, реєстровий №1229, та Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ №465400, виданого 22 квітня 2009 року виконкомом Циркунівської сільської ради Харківської області (а. с. 16-17, 131, 132-134, 166-167, том 1).

21 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М., реєстровий №4800, та договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок, площею 0,1590 га, кадастровий номер :00:015:0113, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М., реєстровий №4801 (а. с. 15-17, 129, 164, том 1).

Продаж вказаного житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 607 230,00 грн, які продавець повністю отримала від покупця до підписання цього договору, та зазначила, що своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за проданий житловий будинок (пункт 3 договору).

Ринкова вартість відчужуваного майна становить 607 230,00 грн згідно звіту про оцінку, виданого ФОП ОСОБА_16 06 серпня 2015 року (пункт 4 договору). Звіт виготовлено на замовлення ОСОБА_1 (а.с.169-170, том 1).

Договір укладено за згодою ОСОБА_17 чоловіка ОСОБА_5 (пункт 7 договору) (а. с. 184, том 1).

З текстом договору сторони ознайомлені, нотаріусом його прочитано вголос та сторонами прочитано особисто. Договір підписано сторонами, повністю розуміючи значення, умови правочину та його правові наслідки.

Перед укладенням цього договору 21 грудня 2015 року за заявою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Череватенко О.М. зареєстровано за нею право власності на вказаний житловий будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 168, том 1).

Згідно довідки Циркунівської міської ради від 18 грудня 2015 року № 1458, в будинку АДРЕСА_3 згдіно запису погосподарської книги зареєстрованих осіб немає, малолітні чи неповнолітні діти не проживають та не зареєстровані (а. с. 175, том 1).

Відповідно до змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2015 року, що зареєстрований в реєстрі за № 4801, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_5 , а покупець прийняла земельну ділянку площею 0,1590 га, кадастровий номер :00:015:0113, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 129, том 1).

Продаж земельної ділянки вчинено за 105 683, 30 грн, які продавець повністю отримала від покупця до підписання цього договору, та зазначила, що своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку (пункт 3 договору).

Експертна грошова оцінка земельної ділянки складає 105 683,30 грн згідно звіту ФОП ОСОБА_16 від 06 серпня 2015 року (пункт 4 договору). Вказаний звіт виготовлено на замовлення ОСОБА_1 (а. с. 139-140, том 1).

Договір укладено за згодою ОСОБА_17 чоловіка ОСОБА_5 (пункт 7 договору) (а. с. 155, том 1).

Договір підписано обома сторонами, які своїми підписами підтвердили, що однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки, з його змістом ознайомлені до підписання, заперечень щодо умов не мають.

Перед укладенням договору 21 грудня 2015 року о 15-02 год. приватним нотаріусом Череватенко О.М. за заявою ОСОБА_1 від 21 грудня 2015 року отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, кадастровий номер :00:015:0113, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з метою підтвердження права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку для подальшого її відчуження. Також, за заявою ОСОБА_1 цього ж дня зроблено витяг з Державного земельного кадастру (а. с. 135-136, том 1).

Матеріали справи також містять витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що щодо права власності на земельну ділянку в с. Циркуни відкрито реєстр 11 грудня 2015 року державним реєстратором Харківського районного управління юстиції Харківської області Радіоновим О.С. та прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 від 15 грудня 2015 року (а. с. 150-154, том 1).

Крім того, для укладення договорів 21 грудня 2015 року ОСОБА_1 надала нотаріусу власноруч підписану заяву про відсутність прав третіх осіб на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 130, 165, том 1).

13 липня 2017 року власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 став ОСОБА_7 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Поляком Д.В., за реєстровими номерами 885, 887 (а. с. 239-242).

07 серпня 2015 року ОСОБА_1 склала розписку, згідно якої отримала від ОСОБА_3 , ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 8000,00 доларів США, що у перерахунку складає 178 000,00 грн, під проценти під заставу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та зобов`язалась кожного місяця 7 числа протягом 6 місяців повертати відсотки у розмірі 5% від загальної суми позики, а у разі невиплати суми коштів зобов`язалась зняти себе з реєстрації за вказаною адресою. У матеріалах справи містяться два екземпляра розписок, аналогічних за змістом, написаних на різних аркушах паперу (а. с. 62, 64, том 1).

З копій розписок ОСОБА_3 вбачається, що 07 вересня 2015 року він отримав від ОСОБА_1 відсотки за заставлений будинок за адресою: АДРЕСА_4 у розмірі 800,00 доларів США за вересень та жовтень; 29 вересня 2015 року - 400,00 доларів США за листопад, відсотки за будинок; 07 грудня 2015 року - 400,00 доларів США за грудень, відсотки за будинок (а. с. 11, том 1).

29 вересня 2015 року ОСОБА_1 склала розписку, згідно якої отримала від ОСОБА_3 кошти у розмірі 7000,00 доларів США під заставу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та зобов`язалась щомісячно сплачувати відсотки у розмірі 5%, а у загальному розмірі отримала 15 000,00 доларів США (а. с. 63, том 1).

21 грудня 2015 року ОСОБА_1 склала розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , передала под залог через договор купли-продажи свой дом, находящийся по адресу: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 под 5% в месяц; каждого 21 числа обязуюсь выплачивать проценты» (а. с. 57, том 1).

Згідно копії розписки ОСОБА_5 від 21 грудня 2015 року, вона отримала у заставу від ОСОБА_1 будинок за адресою: АДРЕСА_3 , який зобов`язується повернути у її власність після повернення суми коштів у розмірі 30 000,00 доларів США (а. с. 10, том 1).

Разом з тим, ОСОБА_1 надано копії розписок ОСОБА_14 , з яких вбачається, що він 29 вересня 2015 року взяв у неї в борг кошти у розмірі 7000,00 доларів США на шість місяців; 21 грудня 2015 року - у розмірі 30 000,00 доларів США строком на 1 рік; 24 лютого 2016 року - у розмірі 5000,00 доларів США строком на 6 місяців (а. с. 59-61, том 1).

З копії розписки ОСОБА_1 від 24 лютого 2016 року вбачається, що вона отримала у рахунок завдатку за будинок за адресою: АДРЕСА_3 , грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США під 5% річних (а. с. 56, том 1).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.

За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

ОСОБА_18 може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу на неї інших осіб.

При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

ОСОБА_18 , що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2019 року, справа № 592/1265/16-ц, провадження № 61-24612св18.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину; наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі, і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Відповідне тлумачення вказаних норм права надано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року, справа № 585/3681/16-ц, провадження № 61-21710св18.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 19 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Такими обставинами, зокрема, є: вік позивача та стан його здоров`я; наявність у позивача іншого житла крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу покупцеві та продовження позивачем проживання в спірному житлі після укладення договору.

Лише в разі встановлення таких обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та її представником не надано належних та допустимих доказів того, що оспорювані правочини вчинено нею під впливом обману з боку відповідачів або її помилки.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачів та представник третьої особи пояснили, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 не надано жодного доказу, що свідчив би про вчинення нею правочинів під впливом обману з боку відповідачів або її помилки.

Посилання ОСОБА_1 та її представника, як в апеляційній скарзі, так і в суді апеляційної інстанції щодо не укладення нею договорів купівлі-продажу від 07 серпня 2015 року, оскільки вона цього не пам`ятає, не можуть бути взяті до уваги, адже у матеріалах справи містяться копії відповідних договорів, при нотаріальному посвідченні яких встановлено особу ОСОБА_1 .

Доказів того, що підписи на договорах від її імені належить не їй, а іншій особі, ОСОБА_1 не надано.

Твердження ОСОБА_1 та її представника щодо того, що при укладенні договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки у грудні 2015 року ОСОБА_1 вважала, що укладає не ці договори, а договір застави, є безпідставними, оскільки доказів щодо цього не надано. Як вбачається зі змісту оспорюваних договорів вони прочитані сторонами, які ознайомлені з їх змістом, та не мають до нього зауважень.

Також, 21 грудня 2015 року ОСОБА_1 склала розписку, в якій вказала, що передала свій будинок під заставу через договір купівлі-продажу (а. с. 57, том 1).

Таким чином, ОСОБА_1 усвідомлювала, що 21 грудня 2015 року укладає саме договір купівлі-продажу.

Посилання ОСОБА_1 та її представника щодо того, що вона вважала, що отримує кошти у борг під заставу нерухомого майна, є необґрунтованими, адже в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчиняла дії щодо повернення грошових коштів відповідачам після укладення договорів 21 грудня 2015 року.

Судова колегія також звертає увагу на те, що до укладення оспорюваних договорів на замовлення ОСОБА_1 у серпні та грудні 2015 року проведено оцінку нерухомого майна, нею отримано довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб, надано нотаріусу особисто підписані заяви про відсутність прав третіх осіб на відчужуване нерухоме майно, а також перед посвідченням договорів за відповідним зверненням ОСОБА_1 право власності на житлові будинки та земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тобто, ОСОБА_1 активно брала участь у діях, необхідних для підготовки та посвідчення саме договорів відчуження нерухомого майна, чим підтверджується, що вона розуміла, що будуть укладені саме такі договори, та мала намір укласти відповідні правочини.

За кожним з договорів ОСОБА_1 як продавець отримала обумовлену суму коштів, що підтверджується її підписами, тому її посилання на те, що жодних коштів за договорами вона не отримувала, є також безпідставними.

Крім того, у день укладення договорів, 21 грудня 2015 року ОСОБА_1 надала у борг ОСОБА_14 30 000,00 доларів США, що підтверджується копією його розписки, та свідчить про наявність у неї зазначеної суми коштів. Також вона надавала йому кошти у борг і в лютому 2016 року (а. с. 59, 61, том 1).

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що на час вчинення правочинів вона досягла похилого віку та мала вади здоров`я, не можуть бути взяті до уваги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком, у травні 2004 року їй поставлено діагноз рак астрального відділу шлунку (а. с. 7-8, том 1, а. с. 170, том 2).

Однак, самі по собі зазначені обставини не є підставою для визнання правочинів недійсними за відсутності доказів введення сторони в оману або її помилки, що викликана саме цими обставинами.

Матеріали справи також свідчать про те, що після укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 за заявою власників будинку знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

У спірному будинку в с. Циркуни, позивач, як вона вказує, не проживала, там мешкав її онук, який приймав також активну участь при огляді будинку покупцями. У 2017 році спірний будинок разом з земельною ділянкою відчужено ОСОБА_7 .

Отже, доводи ОСОБА_1 щодо того, що після укладення договорів вона продовжувала користуватися своїм нерухомим майном, спростовуються матеріалами справи.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів щодо заволодіння її нерухомістю злочинною групою за попередньою змовою. Із копій протоколів допитів свідка ОСОБА_3 та ОСОБА_14 , які надані до суду апеляційної інстанції, вбачається, що свідки підтвердили обставини, за якими ОСОБА_1 реалізовувала нерухоме майно. Вироку щодо учасників справи на сьогодні немає, тому судова колегія не приймає до уваги як докази введення ОСОБА_1 в оману звернення її до правоохоронних органів та копії протоколів допитів свідків, одного з яких не залучено до участі у справі.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 також вказала, що наміри сторін були спрямовані на настання різних правових наслідків, а саме: вона вважала, що укладає договір застави, а відповідачі бажали настання наслідків укладення договору купівлі-продажу. При цьому, зазначила, що договори не є удаваними.

За змістом частини 1 статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Зі змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу та обставин, які передували їх укладенню, вбачається, що обидві сторони при укладенні правочинів розуміли їхній зміст та наслідки.

Отже, позивачем не доведено, що під час підписання та нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу існували обставини, які мали істотне значення, та щодо яких відповідачі навмисно ввели її в оману, і що її обізнаність про такі обставини могла вплинути на вчинення оспорюваних правочинів.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_1 усвідомлювала, що укладає саме договори купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, та її наміри були спрямовані на реальне настання наслідків, зумовлених цими договорами.

Посилання ОСОБА_1 на вчинення правочинів під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах судовою колегією також не приймаються, виходячи з наступного.

Згідно статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України , характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що вимусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що потребувала грошових коштів у зв`язку з необхідністю лікування, та інших шляхів отримання коштів, ніж позика під заставу будинку, не мала, тому вважала, що укладає саме такий правочин.

Проте, із копії протоколу допиту свідка ОСОБА_19 вбачається, що зі слів ОСОБА_1 їй були необхідні грошові кошти для погашення кредиту.

Однак, позивачем не надано доказів того, які саме обставини спонукали її до укладення договорів. До апеляційної скарги нею надано копії медичних документів, з яких вбачається, що у 2004 році їй поставлено діагноз тяжкої хвороби, однак, з них неможливо встановити стан її здоров`я та необхідність у лікуванні станом на час укладення оспорюваних договорів, тобто у 2015 році. Також не надано доказів того, що вона укладала кредитні договори.

Водночас, зі змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу та звітів про оцінку нерухомого майна вбачається, що ціна відчужуваного майна відповідала його ринковій вартості, визначеній суб`єктом оціночної діяльності за замовленням позивача. Матеріали справи також свідчать про те, що відчужене ОСОБА_1 , нерухоме майно не є її єдиним житлом, оскільки як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона також є власником квартири АДРЕСА_5 (а. с. 146-149, том 1).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та її представника щодо того, що суд не надав оцінки розпискам, які містяться у матеріалах справи, зокрема, розписці ОСОБА_5 , з якої вбачається, що вона надала їй 30 000,00 доларів США під заставу будинку, та розпискам ОСОБА_14 , який познайомив її з ОСОБА_3 , судова колегія відхиляє, оскільки письмова розписка може посвідчувати лише факт отримання коштів, та не підміняє договір застави нерухомого майна, який згідно вимог цивільного законодавства підлягає нотаріальному посвідченню. Зміст зазначеної розписки сам по собі не є доказом того, що ОСОБА_1 діяла під впливом обману чи помилки під час укладення нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу майна. ОСОБА_14 не є стороною оспорюваних договорів, та його розписки про отримання коштів у борг від ОСОБА_1 не підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що суд не задовольнив її клопотання про виклик свідків, є безпідставними, оскільки матеріали справи свідчать про те, що у судовому засіданні 06 березня 2018 року допитано як свідка приватного нотаріуса Череватенко О.М. Відомостей щодо явки до суду інших свідків, клопотання про допит яких судом задоволено, матеріали справи не містять. Крім того, зазначені свідки не є безпосередніми учасниками оспорюваних правочинів, тому їхні показання не є належними доказами у справі. В суді апеляційної інстанції клопотань щодо допиту свідків від ОСОБА_1 та її представника не надходило.

Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання протиправним і скасування рішення, однак, таких вимог до суду першої інстанції нею не заявлено.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.