ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 листопада 2019 року

м.Харків

справа № 638/3491/17

провадження № 22-ц/818/4770/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2019 року, постановлене під головуванням судді Штих Т.В., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 97 279,68 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану внаслідок ДТП від 31.07.2016 року у розмірі 50 000 грн. у межах страхової суми. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 відшкодування пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 33 042,48 грн. та 3% річних у розмірі 3 247,20 грн., а також інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 10 990 грн. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 981,55 грн.

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що обов`язковою умовою для прийняття рішення про страхове відшкодування є встановлення вини особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована. Разом з тим в матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким би встановлювалась протиправність дій та/або вина ОСОБА_2 в дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 31 липня 2016 року. Тому відсутні підстави для виплати страхового відшкодування позивачу. Крім того частина матеріального збитку, завдана позивачу внаслідок ДТП, була сплачена ОСОБА_1 представником ОСОБА_2 . Відповідач вважає, що вимоги про стягнення пені та 3% річних заявлено з пропуском строку позовної давності.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказував, що вина ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 31 липня 2016 року, не заперечувалася самим ОСОБА_2 , та встановлена протоколом про адміністративне правопорушення, а також не спростована відповідачем. ОСОБА_1 не заперечує факт отримання від представника ОСОБА_2 частини грошових коштів на відшкодування збитків, завданих ДТП, в тому числі і моральної шкоди. Проте отримані кошти не повність покривають розмір матеріальних збитків. Позивач вважає, що оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована на момент ДТП, наявні підстави як для відшкодування ліміту страхової відповідальності, так і для стягнення пені, 3% річних та інфляційного збільшення суми боргу. Заяви про застосування строків позовної давності відповідачем у суді першої інстанції не заявлялось. Крім того оскаржуване рішення вже виконано ПрАТ «СК «ВУСО» у повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП від 31.07.2016 року у розмірі 50 000 грн. у межах страхової суми, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО». Крім того стягненню підлягає і пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 33 042,48 грн. та 3% річних у розмірі 3 247,20 грн., а також інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 10 990 грн., оскільки страхова виплата була прострочена з вини страховика.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 31 липня 2016 року на перехресті вул. Клочківська та вул. Бурсацький спуск у місті Харкові сталася дорожньо-транспортна подія за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем BMW E53/Х5 д. р. н. НОМЕР_1 , який відповідно до дорожньої обстановки не вірно вибрав безпечну швидкість руху та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Golf д. р. н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який стояв без руху, чим останньому була заподіяна матеріальна шкода, а також порушені вимоги пункту 12.1, 2.3б Правил дорожнього руху України.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року по справі про адміністративне правопорушення №638/14328/16-п ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні ДТП.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення №638/14328/16-п закрито у зв`язку зі спливом строку, передбаченого ст. 38 КУпАП (а.с.7-8).

Звітом про оцінку вартості матеріального збитку від 23.08.2016 року №105/08/16, наданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , встановлено, що вартість матеріального збитку, яка завдана ОСОБА_1 у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася 31 липня 2016 року, складає 84 866,44 грн.

Для відновлення свого пошкодженого автомобіля позивач звернувся до ТОВ «АВТОДОМ ХАРКІВ» для проведення ремонтних робіт.

Відповідно до Акту виконаних робіт від 01.09.2016 року вартість відновлювального ремонту склала 93 155,08 грн.

На момент ДТП від 31.07.2016 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серія АІ №9066783, який був чинним на момент скоєння ОСОБА_2 зазначеної ДТП.

02 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування. Проте страховою компанією відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що вина водія ОСОБА_2 у настанні ДТП, яка мала місце 31.07.2016 року, не встановлена (а.с.19).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО». Ліміт відповідальності зазначено 50 000 грн. Оскільки саме з вини ОСОБА_2 сталася ДТП 31.07.2016 року, наявні підстави для стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 50 000 грн. у межах страхової суми. Крім того позивачу було відмовлено у своєчасній виплаті страхового відшкодування, тому з ПрАТ «СК «ВУСО» підлягають стягненню також пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 33 042,48 грн., 3% річних у розмірі 3 247,20 грн. та інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 10 990 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Системний аналіз статей 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

Сторони не заперечують, що на момент ДТП, 31.07.2016 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серія АІ №9066783, який був чинним на момент скоєння ОСОБА_2 зазначеної ДТП. Ліміт відповідальності визначено сторонами договору страхування у розмірі 50 000 грн.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст.6 Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Статтею 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 грн. на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Згідно ст. 33.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно ст. 35 вказаного Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Пунктом 36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

Виконання страховою компанією свого обов`язку з відшкодування шкоди, спричиненої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не звільняє останню від відшкодування шкоди, розмір якої перевищує відшкодування, виплачене відповідно до указаного закону.

У такому випадку правовий інститут обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у повній мірі реалізує мету свого існування. Інакше законодавчо закріплена обов`язковість страхування цивільно-правової відповідальності втрачає сенс, оскільки настання страхового випадку не тягне реалізацію договору, обов`язковість якого встановлена законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Матеріали справи свідчать про те, що 02 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування. Проте страховою компанією відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що вина водія ОСОБА_2 у настанні ДТП, яка мала місце 31.07.2016 року, не встановлена (а.с.19).

З матеріалів справи убачається, що 31 липня 2016 року на перехресті вул. Клочківська та вул. Бурсацький спуск у місті Харкові сталася дорожньо-транспортна подія за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем BMW E53/Х5 д. р. н. НОМЕР_1 , який відповідно до дорожньої обстановки не вірно вибрав безпечну швидкість руху та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Golf д. р. н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який стояв без руху, чим останньому була заподіяна матеріальна шкода. При цьому водієм ОСОБА_2 були порушені вимоги пункту 12.1, 2.3б Правил дорожнього руху України. Порушень правил дорожнього руху водієм ОСОБА_1 не вбачається.

Таким чином подія дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було спричинено майнову шкоду позивачеві, відбулася у зв`язку із порушенням ПДР, допущеними водієм ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована. На ОСОБА_2 було складено адміністративний протокол щодо зазначеного порушення.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року по справі про адміністративне правопорушення №638/14328/16-п ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні вищевказаної ДТП.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення №638/14328/16-п закрито у зв`язку зі спливом строку, передбаченого ст. 38 КУпАП (а.с.7-8).

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позов про відшкодування шкоди» (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З наведеного убачається, що володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним кодексом принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу та відповідно до ст.1166 ЦК України саме на особу, щодо якої протоколом про адміністративне правопорушення встановлено порушення правил дорожнього руху, покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Сам по собі факт не притягнення винної особи до адміністративної відповідальності, внаслідок спливу строку притягнення до адміністративної відповідальності, не може бути підставою для звільнення її від цивільної відповідальності.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Доказів відсутності вини ОСОБА_2 у скоєнні ДТП, яка сталася 31.07.2016 року, - матеріали справи не містять.

Натомість матеріалами справи підтверджується факт спричинення шкоди внаслідок ДТП ОСОБА_2 , відповідальність якого була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО».

Крім того в постанові Апеляційного суду Харківської області від 11.01.2017 року судом зазначено, що адвокат Редіна О.В., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 подала письмову заяву, в якій вказувала, що вона визнає винність ОСОБА_2 в скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.

Посилання Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на те, що в матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким би встановлювалась протиправність дій та/або вина ОСОБА_2 в дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 31 липня 2016 року, тому відсутні підстави для виплати страхового відшкодування позивачу, - спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Сам факт закриття провадження у адміністративній справі у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення, - не є підставою для відмови у відшкодуванні шкоди, завданої ДТП (не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у межах ліміту страхування).

Доводи відповідача про те, що частина матеріального збитку, завдана позивачу внаслідок ДТП, була сплачена ОСОБА_1 представником ОСОБА_2 , - не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 не заперечує факт отримання від представника ОСОБА_2 грошових коштів на відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП, проте вони не покривають повної вартості матеріального збитку позивача.

Крім того належних та допустимих доказів того, що позивач отримав від представника ОСОБА_2 повну вартість матеріального збитку, завдану внаслідок ДТП 31.07.2016 року, - матеріали справи не містять.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Зважаючи на юридичну природу спірних правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 6-927цс16).

Доводи апелянта щодо застосування строків давності до вимоги про стягнення пені та 3% річних, - не приймаються до уваги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Разом з тим під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не заявлялися вимоги про застосування строків позовної давності. Крім того, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також слід зазначити, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення вже виконано ПрАТ «СК «ВУСО» у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук