ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №575/643/18

Номер провадження 22-ц/816/4952/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1

на рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 05 вересня 2019 року в складі судді Савєльєвої А.І., ухвалене в смт. Велика Писарівка, повний текст якого складено 06 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

29 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 11 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н на загальну суму 12 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором Банк виконав, надавши відповідачу за первісним позовом кредитний ліміт у вказаному розмірі. ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 09 травня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 93676,10 грн, яка складається з: 5895,36 грн - заборгованість за кредитом; 78993,79 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3849,99 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4 436,96 грн (процентна складова), яку Банк просив стягнути з відповідача за перісним позовом ОСОБА_1

22 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача банківських послуг.

В обгрунтування зустрічного позову зазначив, що він не підписував заяви клієнта та тарифи банку, з`явились кредитні та депозитні договори, по яким нараховані заборгованості, однак яких він з банком не укладав.

Посилаючись на вищевикладене, просив визнати нікчемними депозитний договір №SАMDN0467 від 14 серпня 2012 року, банківський договір №SAMDNWF1 від 26 березня 2014 року та кредитні договори № 21075514 від 26 березня 2014 року і № 2055653 від 11 червня 2015 року, укладених між ПАТ КБ «Приватбанк», з однієї сторони як позикодавця та надавача банківських послуг, та ОСОБА_1 , з іншої сторони, як позивальника та користувача банківських послуг, з визнанням незаконними дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відкриттю, обслуговуванню та використанню будь - яких банківських рахунків ПАТ КБ «Приватбанк», відкритих та обслуговуваних на підставі депозитного договору № SAMDN0467 від 14 серпня 2012 року, банківського договору № SAMDNWF1 від 26 березня 2014 року та кредитних договорів № 21075514 від 26 березня 2014 року і № 2055653 від 11 червня 2015 року стосовно ОСОБА_1 з наступним припиненням будь - яких грошових і майнових зобов`язань ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі депозитного договору № SАMDN67 від 14 серпня 2012 року, банківського договору № SAMDNWF1 від 26 березня 2014 року та кредитних договорів № 21075514 від 26 березня 2014 року і № 2055653 від 11 червня 2015 року.

Також просив визнати протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» по використанню без згоди та письмового погодження на те конфіденційних даних і персоніфікованих відомостей про носія конфіденційно - персоніфікованої інформація ОСОБА_1 у співпраці та здійсненні господарської діяльності з іншими суб`єктами господарювання, а саме з ПАТ «Страхова кампанія «Інгосстрах» на вчинення окремих правочинів та укладення окремо від ПАТ КБ «Приватбанк» договорів.

При цьому, також заявив про застосування спливу позовної давності щодо первісного позову.

Рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 05 вересня 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2011 року в сумі 5 895 грн 36 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача банківських послуг відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» в рахунок повернення сплаченого судового збору 120 грн 90 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог первісного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

При цьому вказує, що відсутність підпису позичальника на Умовах та Тарифах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Так, на думку позивача, оскільки відповідач за первісним позовом поставив підпис саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він ознайомився з відповідними документами, а отже, повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. В апеляційній скарзі також йдеться про те, що відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією. Крім того зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні пені та штрафів, порушивши право позивача на стягнення неустойки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що при здійсненні платіжних операцій по списанню коштів з банківського рахунку відповідача за первісним позовом, особисто відповідач не використовував електронний платіжний засіб, не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, повідомив правоохоронні органи про вчинений злочин, а тому ОСОБА_1 не несе відповідальності за таку платіжну операцію, здійснену за допомогою платіжної картки без погодження та активних дій ОСОБА_1 . Вказує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів того, що саме ОСОБА_1 якимось чином порушив умови кредитного договору щодо нерозголошення секретних паролів, визначених для доступу до карткового рахунку ОСОБА_1 за допомогою банківської системи або іншим чином сприяв викраденню вищезазначених коштів з власного рахунку.

Крім того зазначає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» Чесноков В.І. просив залишити її без задоволення, а його апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» - Гакаля Р.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вимог та підстав позовів, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем за первісним позовом анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (т. 1 а.с. 6, т. 2 а.с. 161 - 162).

Відповідно до довідки, яка міститься в матеріалах справи, відповідачеві за первісним позовом були надані кредитні картки: 29 вересня 2011 року № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/15, 26 березня 2014 року № НОМЕР_2 з терміном дії до 12/17 (а.с. 171 т. 2).

Зі змісту довідки вбачається, що перша картка видана за часом раніше, ніж була підписана анкета-заява, проте в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не заперечував отримання кредиту в ПриватБанку, користування коштами та сплату заборгованості по кредиту.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (т. 1 а.с. 7, 8 -31).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 09 травня 2018 року становить 93676,10 грн і складається із: заборгованості за кредитом 5895,36 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 78993,79 грн; заборгованості за пенею та комісією 3849,99 грн; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн - штраф (фіксована частина), 4436,96 коп. - штраф (процентна складова) (т. 1 а.с. 5).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, установивши обставини того, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки. При цьому, суд першої інстанції вказав про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 5 895,36 грн.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його зустрічних позовних вимог про захист прав споживача банківських послуг, суд першої інстанції виходив з того, що визнання недійсними (нікчемними) договорів, які не укладені, чинним законодавством не передбачено.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що по справі була проведена судова економічна експертиза, відповідно до висновку якої клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи задоволено не в повному обсязі: не надано договір № б/н від 11 жовтня 2011 року, на підставі якого було встановлено кредитний ліміт; заяву на встановленя кредитного ліміту та виписку з усіх рахунків, на яких обліковується заборгованість ОСОБА_1 за кредитом, відсотками та пенею за весь період користування кредитним лімітом з 11 жовтня 2011 року по 09 травня 2018 року; не надано анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої клієнт ОСОБА_1 отримав кредитну карту Універсальна GOLD, тому дослідження проведено в обсязі наданих документів.

Також з висновку експерта вбачається, що документально не підтверджується заборгованість у клієнта банку ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2011 року на умовах кредитного ліміту в розмірі 12 000,00 грн на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При наявності такої заборгованості, починаючи з 11 жовтня 2011 року відповідно до «Умов та Правил надання банківських послуг», а також Тарифами банку в редакції, чинній станом на 11 жовтня 2011 року також документально не підтверджується наявність заборгованості з урахуванням несанкційованого зняття 05 січня 2015 року з банківського рахунку ОСОБА_1 3000,00 грн та блокування на картковому рахунку ОСОБА_1 05 січня 2015 року за СМС-повідомленням 3000,00 грн без участі та попереднього погодження про проведення даних банківських операцій з клієнтом ОСОБА_1 . Також експерт зазначає, що в обсязі наданих документів проведення ПАТ КБ «ПриватБанк» операції з сумою 3000,00 грн та датою здійснення 05 січня 2015 року не вбачається, що також підтверджується випискою банку (а.с. 210 т.1), (а.с. 226-238 т. 2).

З висновку експерта слідує, що відповідно до копії Умов та правил надання банківських послуг, затверджених Наказом від 06.03.2010 за № СП-2010-256 не обумовлено укладання самої кредитної угоди між клієнтом та банком, як це передбачено вимогами чинних законодавчих актів, однак правова оцінка цих Умов та правил виходить за межі компетенції експерта (а.с. 8-31 т. 1).

Проте, в матерілах справи відсутня анкета-заява, відповідно до якої клієнт ОСОБА_1 отримав кредитну карту «Універсальна GOLD, однак на підтвердження отримання карток надані фото клієнта ОСОБА_1 з картками банку (а.с. 216 т. 1).

З виписки банку по картці № НОМЕР_2 вбачається, що з 26 березня 2014 року встановлений кредитний ліміт у розмірі 12 000,00 грн, також 26 березня 2014 року перенесений залишок заборгованості в сумі 6 745,83 грн з іншої картки, та, починаючи з 28 березня 2014 року, клієнт активно користувався кредитною карткою № НОМЕР_2 та здійснював її поповнення для погашення заборгованості (а.с. 209 т. 1, а.с. 170 т. 2).

Щодо несанкціонованого зняття 05 січня 2015 року з банківського рахунку ОСОБА_1 3000 грн. та блокування на картковому рахунку ОСОБА_1 3000 грн. за СМС-повідомленням також 05 січня 2015 року, експертом було зазначено, що з виписки з особових рахунків клієнта ОСОБА_1 , які є підтвердженням виконаних за день операцій по картці № НОМЕР_2 , проведення ПАТ КБ ПриватБанк операцій на суму 3000 грн. та датою здійснення 05 січня 2015 року не вбачається.

Також з висновку есперта вбачається, що надати відповідь щодо існування заборгованості у клієнта банку ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2011 року на умовах кредитного ліміту в розмірі 12 000,00 грн на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, не видається за можливе (відсутність документів, розбіжності) (а.с. 237 т. 2).

Посилання ОСОБА_1 на те, що перекази коштів 05 січня 2019 року (дата операції по виписці банку значиться 06 січня 2015 року) він не здійснював, а тому не повинен відповідати за них та повертати ці кошти банку, посилаючись на шахрайські дії третіх осіб, не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що у порушеному за заявою ОСОБА_1 06 січня 2015 року кримінальному провадженні № 00000006 осіб, причетних до вказаних операцій по картці останнього не встановлено та з повідомлення від 11 жовтня 2016 року слідує, що досудове розслідування утруднено, тому кримінальне провадження буде передано за підслідністю.

З наданого протоколу допиту потерпілого ОСОБА_1 від 06 січня 2015 року вбачається, що останній по телефону повідомив невідомому чоловіку цифри зі своєї кредитної картки.

Обов`язок не передавати карти, ОСОБА_2 третім особам, вживати заходів щодо запобігання втрати карток, ОСОБА_3 або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу або їх незаконного використання; не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, не передавати карту та/або її реквізити для здійснення операцій іншими особами, нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ОСОБА_3 , постійного пароля, одноразових паролів; у триденний термін після усної заяви про втрату карти, стікера PayPass, ОСОБА_3 надати в банк докладний виклад обставин втрати карти, стікера PayPass і/або ОСОБА_4 і відомі факти про їх незаконне використання передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг покладено на ОСОБА_1 . Крім того, держатель карти несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення в банк та блокування карти.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду, що за здійснені 06 січня 2015 року операції відповідальність повністю покладається на ОСОБА_1 , оскільки здійснення будь-якої операції з переказу коштів з картки є неможливим без знання номеру цієї картки, строку дії, а підтвердити власну згоду на проведення переказу в дистанційному режимі можна лише за допомогою одноразового паролю (ОТП-пароля), який надсилається банком за допомогою СМС-повідомлення на фінансовий телефон клієнта.

З виписки банку, що міститься в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_1 13 січня 2015 року здійснив поповнення картки на суму 6000 грн.

Таким чином, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на спростування заборгованості з повернення тіла кредиту в сумі 5895,36 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником.

Кредитний договір між сторонами спору був укладений шляхом приєднання відповідача за первісним позовом до запропонованих банком умов кредитування, тобто фактично був укладений договір приєднання. Відтак, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі споживачу банківських послуг і доведені до його відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, зокрема, які стосуються процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за невиконання умов договору.

Проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві від 11 жовтня 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 жовтня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини кредитного договору, які містять умови щодо пільгового періоду користування кредитними коштами, процентну ставку, відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та інші умови.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач за первісним позовом та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

З огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17, у подібних правовідносинах неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання (щодо встановлення умов однією зі сторін договору у формулярах або інших стандартних формах), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин у даній справі (11 жовтня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29 травня 2018 року).

Таким чином, за відсутності доказів про конкретні запропоновані відповідачу за первісним позовом умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Враховуючи викладене вище та обставини того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 жовтня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом колегія суддів погоджується.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до анкети-заяви, яку підписав ОСОБА_1 11 жовтня 2011 року, останній став клієнтом банку, згідно з якою отримав кредитну картку «Універсальна» (а.с. 6 т. 1).

26 березня 2014 року відповідачеві за первісним позовом ОСОБА_1 здійснено перевипуск картки на більш престижку кредитну картку «Універсальна Gold», на яку встановлено кредитний ліміт 12 000,00 грн, що підтверджується випискою банку, довідкою про зміну умов кредитування, фото клієнта та довідкою про видані картки (а.с. 162, 200, 209 т. 1, а.с. 170 т. 2).

Під перевипуском картки розуміється випуск та приєднання картки з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатись та враховуватись в тому числі й на перевипущеній картці.

Отже, перевипуск картки не є укладенням нового кредитного договору, жодних доказів укладення будь-якого кредитного договору, датованого 26 березня 2014 року, так само як і кредитного договору від 11 червня 2015 року, матеріали справи не містять.

Тому вірним є висновок суду першої інстанції, що визнання недійсними (нікчемними) договорів, які не укладені, чинним законодавством не передбачено.

З виписки банку вбачається, що ОСОБА_1 здійснював як використання кредитних коштів після 26 березня 2014 року під час користування перевипущеною карткою № НОМЕР_2 , так і погашення кредиту, що засвідчує фактичне виконання умов кредитного договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить визнати нікчемним депозитний договір від 14 серпня 2012 року, проте на підтвердження наявності зазначеного депозитного договору жодною із сторін не надано підтверджуючих документів. В матеріалах справи є лише повідомлення ПАТ КБ ПриватБанк від 20 липня 2015 року про припинення з 03 серпня 2015 року депозитного договору (а.с. 62 т. 1).

З огляду на вищевикладене, існування депозитного договору від 14 серпня 2012 року не підтверджується, відповідно не підтверджуються і будь-які зобов`язання по такому договору.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, отримуючи повідомлення ПАТ КБ ПриватБанк та ТОВ «ПрімоКолект» протягом 2015-2017 років, аж до звернення ПАТ КБ ПриватБанк з позовом до суду 29 травня 2018 року, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ні до ПАТ КБ ПриватБанк, ні до правоохоронних органів з приводу протиправних дій працівників банку не звертався (а.с. 65-79 т.1).

Щодо доводів апеляційної скарги АТ «ПриватБанк» про те, що відмовивши у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом, суд першої інстанції, тим самим, допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, то колегія суддів зауважує наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, яким суд першої інстанції надав належне обґрунтування відповідно до вимог статті 89 ЦПК України з урахуванням встановлених у справі обставин; а переоцінка доказів не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

З урахуванням зазначеного вище, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого було ухвалено законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційних скаргах доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

І.В. Орлов