Номер провадження: 22-ц/813/606/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

скаржник - ОСОБА_2,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міхнович М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року у складі судді Бабакова В.П.,

встановив:

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міхнович М.О.

Скаргу мотивовано тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.03.2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області рішення Суворовського районного суду м. Одеси залишено без змін.

Не погодившись з висновками вищезазначених судів відповідач звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з касаційною скаргою, яка ухвалою від 20.09.2017 року була прийнята до касаційного провадження та якою зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси.

Проте, 22.09.2017 року постановою державного виконавця першого Суворовського ВДСВ у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження.

За таких обставин представник заявника просив суд визнати дії державного виконавця неправомірними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2017 року.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року скаргу представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на дії державного виконавця задоволено частково.

Визнано дії державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міхнович М.О. неправомірними.

Зобов'язано державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міхнович М.О. - вчинити дії по зупиненню вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа №523/15764/16-ц.

Задовольняючи скаргу частково суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.09.2017 року зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси, проте, постановою державного виконавця першого Суворовського ВДСВ у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області 22.09.2017 року відкрито виконавче провадження та провадження не зупинено.

Зазначену ухвалу суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4.

В скарзі ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали суду та постановку нової ухвали про задоволення скарги у повному обсязі, а саме, просить визнати дії державного виконавця неправомірними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2017 року.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що ОСОБА_2 зверталась до суду з вимогою про скасування постанови державного виконавця. Суд першої інстанції, зупинивши вчинення виконавчих дій, вийшов за межи позовних вимог.

Крім того, в порушення вимог ч.5 ст.265 ЦПК України, в резолютивній частині судового рішення не зазначено висновок про задоволення чи відмову щодо кожної з заявлених вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом правильно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.03.2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено, рішення набрало законної сили.

В подальшому відповідач звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з касаційною скаргою, яка ухвалою від 20.09.2017 року була прийнята до касаційного провадження та зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси до касаційного перегляду справи.

22.09.2017 року постановою державного виконавця першого Суворовського ВДСВ у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження та провадження не зупинено.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Нормами ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2017 року з заявою про примусове виконання виконавчого листа №523/15764/16-ц звернулась стягувач ОСОБА_6

Проте, приймаючи постанову, виконавець не вчинив дій щодо зупинення вчинення виконавчих дій на підставі п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, суд в порядку ч. 2 ст. 451 ЦПК України зобов'язав державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міхнович М.О. - вчинити дії по зупиненню вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа №523/15764/16-ц.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення скарги. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межи вимог та не зазначив висновків про задоволення чи відмову щодо кожної з заявлених вимог, є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, всупереч твердженню скарги, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням вимог закону, тому у відповідності зі ст. 375 ЦПК України, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець