КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________
Справа №759/6837/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2514/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року (суддя Ул'яновська О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів,

встановила:

у квітні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про розірвання договорів банківських вкладів №SAMDN8948 від 14 жовтня 2013р. та №SAMDNWFD600 від 24 грудня 2013р., стягнення звідповідача суми вкладів - 200 000грн та 300 000грн відповідно, відсотків за вкладами у розмірі 106 257грн та 163 972грн, а також судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 14 жовтня 2013р. у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Сімферополь, АР Крим,між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір депозиту №SAMDN8948 вклад «Стандарт на 3 міс.», для обслуговування платежів, за яким був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 та зарахований внесок у сумі 200 000грн строком на 3 місяці з 14 жовтня 2013р. до 14 січня 2014р. включно під 16% річних.

Крім того, 24 грудня 2013р. вона уклала з банком договір депозиту №SAMDNWFD600 строком на 6 місяців, з 24 грудня 2013р. по 24 червня 2014р. включно, для обслуговування платежів, за яким був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_2 та зарахований внесок у сумі 300 000грн під 19% річних. Для зарахування відсотків за вкладами були відкриті карткові рахунки.

Позивач стверджувала, що 1 вересня 2016р. вона звернулася до відповідача із заявою про повернення вкладів (про дострокове розірвання договору), оскільки протягом тривалого часу не нараховувалися відсотки за вкладами та були заблоковані вкладні рахунки, однак банк уникає виконання своїх зобов'язань по виплаті коштів.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року позов задоволено, розірвано договори банківських вкладів №SAMDN8948 від 14 жовтня 2013р. та №SAMDNWFD600 від 24 грудня 2013р., укладені між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 суму залишку вкладу у розмірі

200 000грн за договором №SAMDN8948 від 14 жовтня 2013р., суму залишку вкладу у розмірі 300 000грн за договором №SAMDNWFD600 від 24 грудня 2013р., суму відсотків за договором №SAMDN8948 від 14 жовтня 2013р. у розмірі 106 257грн, суму відсотків за договором №SAMDNWFD600 від 24 грудня 2013р. у розмірі 163 972грн та суму судового збору у розмірі 6 890грн.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», яке змінило своє найменування з ПАТ КБ «Приватбанк», просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту знаходження грошових коштів на депозитному рахунку на момент розгляду справи судом, а також, що вони не були зняті позивачем після закінчення строку дії договорів до моменту припинення діяльності Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, відповідач не погоджується із розрахунком заборгованості по відсоткам, так як позивачем не враховані умови договорів про їх дострокове розірвання.

Позивач про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлялася належним чином за адресою, зазначеною нею у позовній заяві, а також шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті судової влади, відповідно до ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (с.с.146), враховуючи, що позивач зареєстрована у м. Сімферополі (с.с.22).

Також про день та час розгляду апеляційної скарги позивач повідомлялася через своїх представників (с.с.43). Зокрема, судове повідомлення про розгляд даної апеляційної скарги у судовому засіданні 26 лютого 2019 року отримав представник позивача ОСОБА_3 (с.с.151), тому відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вважається, що судове повідомлення вручено позивачу, а відтак вона належним чином повідомлена про апеляційний розгляд, однак у судове засідання не з'явилася, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 14 жовтня 2013р. у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Сімферополь, АР Крим,між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір №SAMDN8948, вклад «Стандарт на 3 міс.», за умовами якого вкладник вносить на рахунок банку 200 000грн строком до 14 січня 2014 року включно, а банк зобов'язався сплачувати 16% річних за користування грошовими коштами, нараховуючи проценти щомісячно, для чого відкривається картковий рахунок № НОМЕР_1.

Договір оформлений у письмовій формі, містить підпис сторін, уповноваженого працівника банку та печатку банку.

Згідно квитанції від 14 жовтня 2013 року позивачем до банку внесено 200 000грн, квитанція містить логотип банку та підпис касира.

Крім того, 24 грудня 2013р. між сторонами укладено договір №SAMDNWFD600, вклад «Стандарт», за умовами якого ОСОБА_2 просила оформити їй депозитний вклад на суму 300 000грн на строк по 24 червня 2014 включно, а банк відкриває особовий рахунок № НОМЕР_2 та нараховує проценти в розмірі 19% річних, які нараховуються щомісячно.

Згідно квитанції від 24 грудня 2013р. позивачем до банку було внесено 300 000грн.

Договір укладено шляхом подачі заяви на оформлення вкладу, у якій зазначені істотні

умови договору, порядок виплати процентів, порядок дострокового розірвання договору та інші умови. Заява містить підпис вкладника, представника банку та печатку банку. Квитанція місить логотип банку та підпис працівника банку.

Всі договори мають умову, якщо по закінченню строку вкладу сторона вкладника не заявила Банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк.

Суду надані оригінали договорів та квитанцій, які приєднані до матеріалів справи (с.с.74-77).

1 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до банку із заявою про розірвання договорів та виплату їй грошових коштів з процентами. Відповідь на заяву надана не була.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами були укладені договори, умови яких були виконані вкладником, яка внесла грошові кошти у банк, а відповідачем неправомірно не повернуто позивачу грошові вклади та не сплачені визначені умовами договору проценти.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 29 листопада 2017 року ( справа 6-109цс17), згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528, яка прийнята на заміну Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Позивачем були надані суду оригінали договору та заяви, які містять умови договорів, оригінали платіжних документів про внесення грошових коштів, які містять логотип банку, підписи працівників банку, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу.

Доводи апеляційної скарги, що надання позивачем оригіналів договорів та квитанцій не доводить факт невиконання банком умов договору щодо повернення цих коштів позивачу у строки, визначені умовами договорів, так як після закінчення строку договору та повернення вкладнику грошових коштів, оригінал договору та квитанції залишається у вкладника, колегія суддів вважає безпідставними.

Частинами 1 - 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У підтвердження своїх позовних вимог та виконання зобов'язань за укладеними договорами, позивачем суду надані оригінали договорів та квитанцій, які підтверджують внесення нею грошових коштів до банку.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами виплату позивачу грошового вкладу та процентів за користування грошима або не доведе іншого розміру заборгованості.

Однак, ні в суд першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду відповідачем не було надано доказів виконання грошових зобов'язань, а також виписок із рахунків, на які позивачем носилися грошові кошти, хоча такі виписки може надати тільки відповідач.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження наявності коштів на рахунках на момент звернення до суду, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як саме банк зобов'язаний надати докази відкриття рахунків, які були зазначені у договорах, та зарахування на них внесених позивачем грошових коштів, а також виписки про рахунках станом на час звернення позивача до суду.

Позивач надав суду докази звернення до банку із заявами про надання виписок про рух грошових коштів на рахунках, відкритих на підставі укладених договорів. Вказані заяви були отримані банком 1 вересня 2016 року, однак жодної відповіді банк заявнику не надав.

Враховуючи, що вказані виписки можуть бути надані тільки банком, колегія суддів вважає, що саме відповідач зобов'язаний був надати докази наявності або відсутності грошових коштів на рахунках, які були відкриті на підставі укладених з позивачем договорів та отриманих від позивача грошових коштів.

Крім того, необхідно враховувати, що позивач є споживачем банківських послуг, отже, правовідносини сторін також регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а відтак тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання лежить на надавачу послуг.

Разом з цим, відповідач обмежився викладенням письмових заперечень проти вимог позивача, не надавши ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду жодного доказу у підтвердження своїх посилань.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові.

У зв'язку з цим банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами при отриманні заяви позивача від 1 вересня 2016 року. Проте, банком кошти позивачу не повернені, проценти не сплачені, чим банк порушив свої грошові зобов'язання.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що з банку на користь позивача необхідно стягнути грошові вклади та проценти по банківському вкладу.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не мав можливості здійснювати банківську діяльність на території АР Крим після окупації, а також не має доступу до первинних документів Кримської філії ПАТ КБ «Приватбанк» не звільняють відповідача від виконання своїх зобов'язань, так як одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідачем суду не було надано доказів виплати позивачу процентів за договорами банківського вкладу, які були визначені умовами договорів, а тому суд першої інстанції правомірно стягнув їх з відповідача у примусовому порядку.

Разом з цим, у порушення вимог ст. 265 ЦПК України судом не наведений детальний розрахунок процентів, розмір відсоткової ставки, який був використаний судом при розрахунку, а також дата, станом на яку були стягнені проценти, тому в цій частині доводи апеляційної скарги є правомірними.

Відповідно до п. 11 та 12 договору №SAMDN8948, вклад «Стандарт на 3 міс.» від 14 жовтня 2013 року у разі вимоги вкладника про розірвання договору, а строк вкладу уже був продовжений один або декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються у повному об'ємі. Проценти за останній строк, який на момент розірвання договору ще не закінчився, виплачуються за ставкою вкладу «На вимогу» за фактичну кількість днів, з дати продовження договору до дня розірвання договору.

Відповідачем суду першої інстанції надані докази, що з 6 січня 2004 року по вкладам «За вимогою» у гривні затверджена процентна ставка 1,0% річних.

Позивач звернувся до банку із заявою про розірвання договору 1 вересня 2016 року, тому до 3 вересня 2016 року банк зобов'язаний виплатити позивачу проценти за вкладом у

розмірі, визначеному умовами договору - 16% річних, а з 3 вересня 2016 року за ставкою 1% річних.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначила дату, по яку нею були нараховані відсотки за вказаним договором, визначивши тільки загальну кількість днів. Суд першої інстанції вказані обставини у представника позивача не уточнив і у своєму рішенні не зазначив. Позивач та її представники до апеляційного суду не з'явилися, тому колегія суддів була позбавлена можливості з'ясувати вказані обставини, а відтак погоджується із розрахунком, наведеним представником відповідача у апеляційній скарзі.

Враховуючи, що період з 15 жовтня 2013 р. по 2 вересня 2016 року становить 1052 днів, за вказаним договором позивач просила стягнути проценти за 1212 днів, отже за 1052 дня проценти підлягають стягненню за ставкою 16% річних та становлять 92 230,13грн, а за 160 днів за ставкою 1% річних та становить 876,71грн, а всього за договором №SAMDN8948, вклад «Стандарт на 3 міс.» від 14 жовтня 2013 року з відповідача підлягають стягненню проценти у сумі 93 106,84грн.

Відповідно до п. 5 та 6 договору №SAMDNWFD600, вклад «Стандарт» від 24 грудня 2013 року про намір розірвати договір вкладник зобов'язаний повідомити банк за два днів до дати розірвання договору. У разі розірвання договору до закінчення строку вкладу, вкладнику повертається сума вкладу, а за неповний строк вкладу проценти виплачуються по зниженій процентній ставці.

Умовами договору знижена процентна ставка визначена сторонами не була.

Статтею 1070 ЦК України визначено, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначила дату, по яку нею були нараховані відсотки за вказаним договором, визначивши тільки загальну кількість днів. Суд першої інстанції вказані обставини у представника позивача не уточнив і у своєму рішенні не зазначив. Позивач та її представники до апеляційного суду не з'явилися, тому колегія суддів була позбавлена можливості з'ясувати вказані обставини, тому погоджується із розрахунком, наведеним представником відповідача у апеляційній скарзі.

Враховуючи, що період з 15 жовтня 2013 р. по 2 вересня 2016 року становить 1052 днів, за вказаним договором позивач просила стягнути проценти за 1212 днів, отже за 1052 дня проценти підлягають стягненню за ставкою 19% річних та становлять 153 509,58грн, а за 160 днів за ставкою 1% річних та становлять 1315,06грн, а всього за договором №SAMDNWFD600, вклад «Стандарт» від 24 грудня 2013 року з відповідача підлягають стягненню проценти у сумі 154 824,64грн.

На вказані умови договорів та норми матеріального права не звернув увагу суд першої інстанції та прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача процентів за договорами у повному обсязі, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги, що вимога позивача про розірвання укладених з банком договорів є безпідставною, так як після направлення заяви про розірвання договорів банку, договори є розірваними, є правомірними, разом з цим, ухвалення рішення про розірвання договорів не вплинуло на правильність вирішення спору і не може бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин,

що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, разом з цим висновки суду в частині стягнення з відповідача процентів не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволені на загальну суму 747 931грн 48коп., позивачем при зверненні до суду було сплачено 6890грн судового збору, вказана сума не перевищує розміру судового збору, який підлягав оплаті (7 479,31грн), стягнута з відповідача на користь позивача рішенням суду, тому в цій частині колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому відповідачу підлягає поверненню сплачений ним судовий розмір пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги, що становить 334грн 46коп.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Позивач, як споживач послуг банку, звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір у сумі 334грн 46коп. підлягає компенсації відповідачу за рахунок держави.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року змінити в частині визначення розміру відсотків за договорами, зменшивши розмір відсотків за договором №SAMDN8948 від 14 жовтня 2013р. з 106 257грн до 93 106грн 84коп., та зменшивши розмір відсотків за договором №SAMDNWFD600 від 24 грудня 2013р. з 163 972грн до 154 824грн 64коп.

Судовий збір, сплачений Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» за подачу апеляційної скарги, у сумі 334грн 46коп. компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 березня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк