Провадження № 22-ц/4808/1411/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О.А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1

представника Косівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука П.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2019 року, в складі судді Татарінової О.А., у справі за скаргою ОСОБА_2 , зацікавлені особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Косівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, головний державний виконавець Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Брустурняк Юрій ОСОБА_5 , на бездіяльність державного виконавця,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Скаргу обґрунтував тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2014 року у справі №344/10250/14-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_2 73350 грн боргу, 4474,80 грн інфляційних витрат, 1145,46 грн три проценти річних та по 394,85 грн судового збору.

У липні 2015 року за його заявою відділом ДВС Косівського РУЮ відкрито виконавче провадження № 48226302 стосовно ОСОБА_4 та виконавче провадження № 48226001 стосовно ОСОБА_3 , який виконав свої зобов`язання, сплативши грошові кошти стягувачу.

ОСОБА_4 не виконала своїх зобов`язань. В ході виконавчих дій було встановлено, що у власності ОСОБА_3 перебуває ряд транспортних засобів, які було оголошено в розшук. 15.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Головного державного виконавця Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області з листом в якому запропонував: ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження №48226001; звернутись до відповідних органів реєстрації прав власності на транспортні засоби та органи РАЦС для з`ясування того, чи придбані дані транспортні засоби в шлюбі з ОСОБА_3 , та за наявності підстав звернутись до суду з поданням щодо визначення частки ОСОБА_4 у вищевказаних автомобілях. Протягом 2016-2019 року посадові особи повідомляли стягувача про нібито проведення ряду заходів для реалізації даного листа, однак 27 червня 2019 року стягувачу стало відомо, що насправді жодних дій щодо виконання вимог листа реально не проводилось.

Заявник просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Брустурняка Ю.В. щодо не ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження №48226001; не звернення до відповідних органів реєстрації прав власності на транспортні засоби та органи РАЦС для з`ясування того, чи придбані дані транспортні засоби ОСОБА_3 в шлюбі з ОСОБА_4 не звернення до суду з поданням щодо визначення частки ОСОБА_4 у транспортних засобах, що належать ОСОБА_3 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

На дану хвалу суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд обмежився дослідженням заперечення державного виконавця та не витребував матеріали виконавчого провадження, про що окремо просив скаржник. В матеріалах виконавчого провадження № 48226001 існують дані про наявність в ОСОБА_3 автомобілів. Дані факти мають безпосереднє значення для можливого подальшого визначення частки боржниці ОСОБА_4 у спільному майні із ОСОБА_3

Апелянт посилаючись на те, що судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, просив витребувати з Косівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУБ в Івано-Франківській області матеріали виконавчих проваджень № 48226302 та № 482261001, ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджук П.П. заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець здійснив всі заходи щодо розшуку боржника та перевірки його майнового стану.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.1, п. 2, ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що 3 листопада 2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області було видано виконавчий лист №344/10250/2014 про стягнення в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 73350 грн, інфляційних витрат в розмірі 4474,80 грн та три проценти річних в розмірі 1145,46 грн, який перебуває на виконанні у Косівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

24 липня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 48226302 з виконання виконавчого листа № 344/10250/2014, боржником за яким є ОСОБА_4

Постановою про арешт боржника та заборони його відчуження від 31 липня 2015 року - накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_4 , та заборонено відчужувати будь-яке майно, яке належить боржнику (а.с. 39).

Встановлено також, що держаний виконавець звертався з запитом до центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Коломиї, Коломийського, Городенківського та Снятинського районів при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області, про наявність зареєстрованих транспортних засобів, належних на праві власності ОСОБА_4 Згідно відповіді ІС ДП «НАІС» від 16 липня 2019 року відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби (а.с. 57).

24 липня 2019 року державний виконавець звернувся до Косівського районного суду Івано-Франківської області з поданнями про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа та про оголошення боржника в розшук (а.с. 64, 65).

Враховуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги.

Із оглянутих та досліджених у судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження № 48226302 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу встановлено, що згідно довідки ТСЦ 2643 м. Коломия, відповідно до бази даних Єдиного державного реєстру МВС України за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жит. АДРЕСА_1 , зареєстровані транспортні засоби: OPEL KADETT НОМЕР_1 , дата реєстрації 16.06.2005, ВАЗ 21703 НОМЕР_2 , дата реєстрації 16.09.2009. Натомість згідно копії свідоцтва про шлюб убачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 18 серпня 2011 року.

Таким чином, транспортні засоби OPEL KADETT АТ НОМЕР_3 та ВАЗ 21703 НОМЕР_2 ОСОБА_3 придбано до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4

Суду не представлено також доказів того, що заявник ОСОБА_2 був позбавлений можливості знайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

З огляду на встановлене, не заслуговують на увагу посилання апелянта на бездіяльність державного виконавця щодо не ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження №48226001; не звернення до відповідних органів реєстрації прав власності на транспортні засоби та органи РАЦС для з`ясування того, чи придбані дані транспортні засоби ОСОБА_3 в шлюбі з ОСОБА_4 та не звернення до суду з поданням щодо визначення частки ОСОБА_4 у транспортних засобах, що належать ОСОБА_3

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене, судом, з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України, дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Таким чином ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвал суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2019 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко