ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2384/19 Справа № 185/3777/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк Капітал до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк Капітал (далі ПАТ АКБ Капітал, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16.11.2007 року між ВАТ АКБ Капітал, правонаступником якого є ПАТ АКБ Капітал, та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 153, згідно якого банк надав останній кредит в розмірі 200 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на умовах, передбачених договором, та строком повернення до 15.11.2012 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань, 16.11.2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 153-п, згідно якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати в повному обсязі за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, нести солідарну відповідальність.

Відсоткова ставка за користування кредитом визначена в розмірі 21 % на весь період надання кредиту.

01 грудня 2008 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої змінено відсоткову ставку та визначено 30 %.

24 листопада 2010 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої змінено відсоткову ставку та визначено на рівні: з 16.11.2007 року по 30.11.2008 року 21 %; з 01.12.2008 року по 30.11.2010 року 30 %; з 01.12.2010 року по 15.11.2012 року 27 %.

15 листопада 2012 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої подовжено строк дії кредитного договору до 15.11.2013 року та визначено відсоткову ставку за користування кредитом на період з 01.12.2010 року по 15.11.2013 року 27 %.

15 листопада 2013 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої подовжено строк дії кредитного договору до 16.11.2014 року та визначено відсоткову ставку за користування кредитом на період з 15.11.2013 року по 16.11.2014 року 27 %.

Проте, в порушення умов укладеного договору, позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість станом на 11.03.2015 року в загальному розмірі 192 871,81 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 114 093,71 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 78 778,10 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № 153 від 16.11.2007 року в розмірі 192 871,81 грн. та судові витрати по справі в розмірі 1 928,72 грн.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.07.2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ Капітал заборгованість на загальну суму 192 871,81 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ Капітал судові витрати по справі в сумі 1 928,72 грн. та витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів в сумі 420,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам, а саме зазначав, що порука є припиненою, оскільки останній платіж позичальник здійснив 16 травня 2016 року, досудову вимогу банк не надсилав, з позовною заявою до поручителя звернувся у березні 2015 року після спливу шестимісячного строку на звернення з позовною заявою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційні скарги учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 16.11.2007 року між ВАТ АКБ Капітал, правонаступником якого є ПАТ АКБ Капітал, та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 153, згідно якого банк надав останній кредит в розмірі 200 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на умовах, передбачених договором, та строком повернення до 15.11.2012 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань, 16.11.2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 153-п, згідно якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати в повному обсязі за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, нести солідарну відповідальність.

Відсоткова ставка за користування кредитом визначена в розмірі 21 % на весь період надання кредиту.

01 грудня 2008 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої змінено відсоткову ставку та визначено 30 %.

24 листопада 2010 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої змінено відсоткову ставку та визначено на рівні: з 16.11.2007 року по 30.11.2008 року 21 %; з 01.12.2008 року по 30.11.2010 року 30 %; з 01.12.2010 року по 15.11.2012 року 27 %.

15 листопада 2012 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої подовжено строк дії кредитного договору до 15.11.2013 року та визначено відсоткову ставку за користування кредитом на період з 01.12.2010 року по 15.11.2013 року 27 %.

15 листопада 2013 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої подовжено строк дії кредитного договору до 16.11.2014 року та визначено відсоткову ставку за користування кредитом на період з 15.11.2013 року по 16.11.2014 року 27 %.

Проте, в порушення умов укладеного договору, позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість станом на 11.03.2015 року в загальному розмірі 192 871,81 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 114 093,71 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 78 778,10 грн.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору, забезпеченого договором поруки, виникло зобов`язання повернуті такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18.

Колегією суддів установлено, що 15.11.2013 року сторонами було укладено додаткову угоду б/н, згідно якої подовжено строк дії кредитного договору до 16.11.2014 року.

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося 16.11.2014 року.

Згідно наданого ПАТ АКБ Капітал, у підтвердження заявлених позовних вимог, розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором вбачається, що заборгованість станом на 11.03.2015 року становить 192 871,81 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 114 093,71 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 78 778,10 грн., яка нарахована за період з 16.11.2007 року по 10.03.2015 року.

Таким чином, враховуючи установлений додатковою угодою від 15.11.2013 року строк дії кредитного договору до 16.11.2014 року, колегія суддів приходить до висновку, що проценти за користування кредитом підлягають стягненню саме за період строку дії кредитного договору, а саме з 16.11.2007 року по 16.11.2014 року в розмірі 69 023,08 грн., які розраховані наступним чином: 314 179,24 грн. (нараховані проценти за період з 16.11.2007 року по 16.11.2014 року) - 245 156,16 грн. (сплачені проценти) = 69 023,08 грн.

Що стосується позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Вимога статті 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Слід зауважити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Умовами договору поруки сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання боргових зобов`язань боржника та виконання зобов`язань за цим договором поруки (пункт 5.1). Сторони договору поруки погодили, що строк, у межах якого сторона може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю в 3 (три) роки (пункт 6.10).

Тобто, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а наявна в договорі стаття 5,1, якою встановлено, що порука втрачає чинність після повного виконання боргових зобов`язань, не може вважатися строком його дії, оскільки не відповідає змісту статей 251, 252 ЦК України, де визначено, що настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Разом із тим, сторони договору поруки погодили, що строк, у межах якого сторона може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю в 3 (три) роки.

Зважаючи на те, що терміном виконання основного зобов`язання за кредитним договором сторонами визначено не пізніше 16.11.2014 року, договором поруки встановлено строк, у межах якого сторона може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) тривалістю в 3 (три) роки, тобто не пізніше 16.11.2017 року, а даний позов до поручителя пред`явлено у березні 2015 року, тобто в межах строку дії поруки.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні відомості про узгодження збільшення обсягу кредитних зобов`язань із поручителем при укладанні додаткових угод до кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти вимоги кредитора в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (частина друга статті 555 цього Кодексу).

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Враховуючи умови додаткових угод до кредитного договору, якою збільшено обсяг відповідальності позичальника без згоди поручителя, колегія суддів приходить до висновку, що порука відповідача ОСОБА_1 за цим правочином припинилася саме з цих підстав в силу норми частини першої статті 559 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про припинення договору поруки № 153-п від 16.11.2007 року є обґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що сума заборгованості за кредитним договором підлягає стягненню лише з боржника ОСОБА_2 , та не підлягає стягненню з поручителя.

Таким чином, враховуючи наведені норми закону, умови договору, невиконання відповідачем зобов`язань щодо внесення чергових платежів, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за кредитом в розмірі 183 116,79 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 114 093,71 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 69 023,08 грн.

Доводи ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки в ході розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку і фактично зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказів.

Натомість відповідачем не було спростовано наданий розрахунок ні в суді першої, ні апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Колегією суддів встановлено, що на теперішній час відповідач не погашає заборгованість за кредитним договором, що є порушенням умов договору.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1928,72 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк Капітал до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк Капітал заборгованість за кредитним договором № 153 від 16 листопада 2007 року станом на 16 листопада 2014 року в розмірі 183 116,79 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 114 093,71 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 69 023,08 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк Капітал судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 928,72 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко