ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9081/19 Справа № 212/4046/19 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретаря судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа- Виконавчий комітет Покровської районної у місті Ради

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2019 року, ухваленого суддею Дехтою Р.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 27 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачами постійно, до 2015 року мешкали сім`єю в квартирі АДРЕСА_2 , однак сім`я розпалась, ще в 2007 році позивачка розірвала шлюб з ОСОБА_2 , який у 2015 році залишив спірну квартиру та забравши особисті речі переїхав мешкати до іншої жінки, повнолітній син позивача ОСОБА_3 , також залишив квартиру та зустрівши дівчину переїхав мешкати до м.Одеси де працює та не має наміру повертатися додому.

Відповідачі є зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_1 , однак кожен із них створили собі сім`ї, роз`їхались за різними адресами та добровільно з реєстраційного обліку не знялися.

Зазначила, що залишилася мешкати у спірній квартирі до теперішнього часу, створила нову сім`ю однак вимушена сплачувати комунальні платежі окрім себе, також нараховані кошти за відповідачів, що спричиняє їй додаткові матеріальні збитки.

Просила суд визнати відповідачів такими , що втратили право користування спірною квартирою, оскільки останні не мешкають у ній понад 6 місяців без поважних причин та не сплачують комунальні платежі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2019 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті Ради про визнання ОСОБА_2 , 1977 року народження і ОСОБА_3 , 1996 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, фактичним обставинам справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити її позовні вимоги.

Скаржник вказує на те, що відповідача в спірному житлі не проживають фактично чотири роки, залишили квартиру добровільно, однак суд, посилаючись на матеріали іншої цивільної справи відносно відповідача ОСОБА_2 (№212/4305/15-ц), ухвалив незаконне рішення, проігнорувавши надані нею докази, пославшись лише на те, що ОСОБА_2 раніше звертався до суду у зв`язку з наявністю спірних питань, пов`язаних із спірною квартирою, діяв як основний наймач цієї квартири, що свідчить про його бажання зберігати за собою право користування житлом.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши позивача ОСОБА_1 , яка у повному обсязі підтримала вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач, раніше мала прізвище « ОСОБА_4 », яке ІНФОРМАЦІЯ_1 змінила на прізвище « ОСОБА_5 », повторно уклавши шлюб з іншим чоловіком, зареєструвавши шлюб 28 липня 2017 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Центральноміським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №563.

Раніше, з 07 вересня 1996 року, позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 та шлюб між ними було розірвано на підставі рішення суду від 07 травня 2004 року, свідоцтво про розірвання шлюбу видано 31 жовтня 2007 року(а.с.9).

Відповідач ОСОБА_3 є сином позивача та відповідача ОСОБА_2 , що встановлено в ході розгляду справи та спору із цього приводу не існує.

Також, судом встановлено, що рініше в провадженні суду перебувала цивільна справа №212/4305/15ц за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «ЖЕО 31» про вселення в житлове приміщення за правом користування, зміну умов договору житлового найму та цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа Жовтневий відділ в м.Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області 26 квітня 2016 року було вирішено вселити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , відмовлено.

Вказане вище судове рішення набрало законної сили і тому обставини, встановлені рішенням суду у цій цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, що передбачено ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, при розгляді цієї цивільної справи суд встановив, що під час перебування сторін у шлюбі родина мешкала разом у спірній квартирі яка є комунальною власністю та згідно ордеру на житлове приміщення № 218 від 1992 року право на зайняття цього житлового приміщення було надано громадянину ОСОБА_7 на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої ради народних депутатів від 03.04.1992 року.

Довідкою, виданою КЖП №17 №1640 від 22.10.2001 року встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 з 27.02.1998 року, ОСОБА_6 з 12.04.2002 року а також їх син ОСОБА_3

Довідкою №1186 від 28.05.2015 року, виданою КП «Житлово експлуатаційною організацією №31» підтверджено, що на час складання цієї довідки ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстрованими в квартирі АДРЕСА_1 .

Також, суд встановив, що після розірвання шлюбу сторони мешкали окремо один від одного, оскільки подружнє життя не склалося і відповідач ОСОБА_2 чинив перешкоди у спільному користуванні спірною квартирою, внаслідок чого ОСОБА_6 та ОСОБА_3 вимушені були переїхати до іншого помешкання та звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, так як ОСОБА_2 мешкав у квартирі, в якій спільно зареєстровані сторони по справі з іншою жінкою, що перешкоджало ОСОБА_6 та спільному сину ОСОБА_3 користуватися житлом.

Матеріали справи містять акт, складений мешканцями будинку АДРЕСА_3 , затверджений директором ТОВ «Житлокомцентр» 28.09.2015 року, з якого видно, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (відповідачі по зустрічному позову) не мешкають за місцем своєї реєстрації за адресою АДРЕСА_4 з 2000 року і по теперішній час (на час складання акту - 28.09.2015).

Суд також перевірив та встановив, що у позовній заяві по оскаржуваній цивільній справі, позивачем зазначено про те, що вона разом із відповідачами постійно мешкала у квартирі АДРЕСА_1 до 2015 року, що суперечить обставинам, встановленим під час розгляду іншої справи, згідно, яким ОСОБА_1 через перешкоди з боку ОСОБА_2 не мешкала у спірній квартирі з 2000 року, та згідно рішення суду можливо була вселена в квартиру лише в 2016 році.

З актів, які не містить дати їх складення, наданих позивачем ОСОБА_1 у якості доказу у цивільній справі №212/4046/19, видно, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають у спірній квартирі з 01 жовтня 2016 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні її позовних вимог керувався положеннями ст.71, ст.72 ЖК України, й на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 раніше звертався до суду у зв`язку із наявністю спірних питань, пов`язаних зі спірною квартирою, діяв як основний наймач цієї квартири (після смерті батька ОСОБА_7 ), що свідчить про його бажання зберегти за собою право користування житлом, а позивач не надала належних доказів відсутності поважних причин не проживання відповідачів у спірному житлі, тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, на підставі положень статті 71 ЖК Української РСР.

Колегія суддів повністю погоджуєтьсяз такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статтей 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз`яснено у п.п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням, з`ясуванню підлягають термін відсутності особи у житловому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 14 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, колегія суддів, погоджується із законним та обґрунтованим висновком суду про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів того, що відповідачі, без поважних причин відсутні понад шість місяців у спірному житлі, а досліджені судом матеріали іншої цивільної справи між тими ж сторонами, практично з того ж самого предмету спору (спірної квартири) підтверджують висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Колегія суддів звертає увагу, що рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року, насамперед були задоволені саме позовні вимоги позивача про вселення її та їх спільного з відповідачем сина ОСОБА_3 до спірної квартири, тоді, як у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання колишньої дружини та сина такими, що втратили право користування спірним житлом, було відмовлено, що свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 через неприязнені стосунки з позивачем по справі, створенням нової сім`ї, не мав можливості мешкати з колишньою дружиною в одному житловому приміщенні, тобто вказує на поважність причин його відсутності в квартирі.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, з`ясував предмет та підставу позову, дійшов правильного висновку про відмову у його задоволенні, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.367,369,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: