ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

26 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 639/9506/15ц

Провадження № 22-ц/818/96/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Хорошевського О.М.

суддів Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря

Учасники справи:

заявник - заступник начальника Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Т.О. Слюта

заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за поданням заступника начальника Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Т.О. Слюта про визначення частки майна боржника, яким він володіє спільно з іншими особами, заінтересовані особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 травня 2017 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року заступник начальника Жовтневого ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Слюта Т.О. звернулася до суду з поданням про визначення частки майна боржника, яким він володіє спільно з іншими особами, а саме у будинку АДРЕСА_1

Подання вмотивовано тим, що у Жовтневому ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області на виконанні знаходиться зведене виконавче провадження № 52985159, боржником за яким є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. За результатами здійснених заходів державному виконавцю стало відомо, що ОСОБА_2 та її чоловіку ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить 372/600 частини будинку АДРЕСА_1 житловою площею 56,6 кв. м, загальною площею 113,3 кв. м.

З метою забезпечення виконання зведеного виконавчого провадження № 52985159, заявник просив визначити частку майна боржника ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 травня 2017 року подання задоволено. Визначено, що частка боржника ОСОБА_2 у спільній сумісній власності становить 372/600 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1. Припинено право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 травня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 05 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 вмотивована тим, що рішення є незаконним, необгрунтованим, є таким що ухвалене з порушення норм матеріального та процесуального права. Рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з'ясуванні та дослідженні обставин справи, які є істотними. В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким подання державного виконавця про визначення частки майна боржника залишити без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не встановлено підстави, мотиви та кошти з яких ОСОБА_5 набув права власності на 372/600 частин спірного будинку.

Крім того у резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено про те, що потрібно припинити право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1, однак не вказано саме стосовно кого, оскільки будинок є у спільній власності більше ніж двох осіб.

Також зазначає, що по вказаній цивільній справі вже є рішення суду яке набрало законної сили, отже винесення судом ще одного рішення є порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із того, що наявні всі підстави для визначення такої частки боржника у спільній власності, крім того оскільки спірний будинок подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 придбало в період шлюбу, то в силу вимог статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на момент придбання вказаного майна, він є спільним сумісним майном подружжя, частки яких є рівними, тому частка боржника ОСОБА_2 у спільній сумісній власності становить 372/1200 частини спірного будинку. ОСОБА_3 на підтвердження придбання спірного будинку за свої особисті кошти належних та допустимих доказів не надав.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що у Жовтневому ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області на виконанні знаходиться зведене виконавче провадження № 52985159, боржником за яким є ОСОБА_2, з якої підлягає стягненню заборгованість у сумі 479 916,14 грн., до складу зведеного виконавчого провадження входять виконавчі провадження:

- виконавче провадження № 52309153 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 639/9506/15-ц виданий Жовтневим районним судом м. Харкова від 28.01.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 2864,15 грн.;

- виконавче провадження № 52942261 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 639/4318/16-ц виданий Жовтневим районним судом м. Харкова від 05.10.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 7491,58 грн.;

- виконавче провадження № 52964335 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 639/4318/16-ц виданий Жовтневим районним судом м. Харкова від 05.09.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

- виконавче провадження № 53127884 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 639/3683/15-ц виданий Жовтневим районним судом м. Харкова від 08.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 469009,21 грн.;

Відповідно постанов державного виконавця Жовтневого ВДВС ХМУЮ 22.09.2016 року, 22.11.2016 року, 24.11.2016 року, 15.12.2016 року відкриті виконавчі провадження з примусового виконання вищевказаних виконавчих листів.

Постановами від 25.11.2016 року,15.12.2016 року вищевказані виконавчі листи приєднанні до зведеного виконавчого провадження №52985159.

ОСОБА_2 у визначений строк та в добровільному порядку судові рішення не виконано.

Державним виконавцем були зроблені запиту у відповідні органи щодо наявності у боржника ОСОБА_2 рухомого, нерухомого майна та грошових коштів (а.с. 27-42) .

Згідно відповіді ДПС України на запит про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах, інформація до ДПС України від відповідних фінансових установ не надходила; згідно відомостей БД «АМТ» за боржником право власності на автотранспортні засоби не зареєстровано.

Як вбачається з інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта від 29 листопада 2016 року право власності на 372/600 частини будинку зареєстровано за ОСОБА_3.

З поданням про визначення частки майна боржника заступник начальника відділу Жовтневого ВДВС міста Харків ГТУЮ в Харківській області Т.О. Слюта звернулася 5 квітня 2017 року.

Згідно копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 березня 1986 року, ОСОБА_3 було придбано в АДРЕСА_1 частини будинку № 10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56,6 кв.м., загальною площею 113,3 кв.м.(а.с. 44-47).

ОСОБА_3 відповідно копії свідоцтва про шлюб від 15..09.1984 року перебував у зареєстрованому шлюбі з боржником ОСОБА_2 (а.с. 16).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта від 29 листопада 2016 року, вбачається, що право власності на вказане майно зареєстровано за ОСОБА_3, чоловіком ОСОБА_2 (а.с. 38-42).

На час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбу та придбання ними нерухомого майна вищевказане передбачено ст. 22 Кодексу УРСР про шлюб та сім'ю від 20 червня 1969 року, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 190 та статті 179 Цивільного кодексу України передбачено, що майном є окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, що закріплено у ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Кодексу).

Згідно приписів СК України, ЦК України, КпШС УРСР, при придбанні майна під час шлюбу презюмується право спільної сумісної власності подружжя на це майно, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані.

Матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_2 від 5 серпня 2015 року, якою вона особисто надала своєму чоловікові ОСОБА_3 письмову згоду, посвідчену ПН ХМНО Железняк Л.В. на дарування сину ОСОБА_7 372/600 часток будинку АДРЕСА_1 набутих в період зареєстрованого шлюбу (а.с. 48).

05 серпня 2015 року на підставі договору дарування ОСОБА_3 подарував 372/600 частини спірного житлового будинку своєму сину ОСОБА_7. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л. В. 05 серпня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 1040.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 08 липня 2016 року у справі № 639/3980/16-ц вказаний договір визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 372/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та посвідчений 05 серпня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л. В. за реєстровим номером № 1040, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

На час розгляду справи судом першої інстанції рішення від 08.07.2016 року по справі №639/3980/16 набрало законної сили та було чинним.

На час апеляційного розгляду справи набрала законної сили постанова Верховного Суду по справі №639/3982/16-ц від 30.05.2018 року, яким касаційні скарги задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 23.11.2017 року скасовано, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.07.2016 року залишено в силі.

Та обставина, що ОСОБА_7 було подано заяву про перегляд заочного рішення по справі №639/3980/16-ц не є підставою вважати, що рішення у справі не підлягає виконанню, оскільки таких приписів не містяться у главі 8 Розділу 3 ЦПК України в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні всі підстави для визначення частки боржника у майні яке є спільною сумісною власністю.

Згідно до вимог ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно боржника, у тому числі, якщо воно перебуває в інших осіб або належить боржникові від інших осіб.

Постановляючи рішення про задоволення подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки будинок АДРЕСА_1 придбані ОСОБА_3 під час шлюбу з боржником ОСОБА_2, то вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених ст. 379 ЦПК України та ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент постановлення рішення), для визначення частки боржника в цьому майні, яка становить 1/2 його частину.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доказів які б спростували висновки суду і підтверджували доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, про те, що спірна частина житлового будинку була придбана за його особисті кошти не надано а ні до суду першої інстанції, а ні апеляційної чи касаційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.07.2016 року відмовлено у визнанні права спільної сумісної власності на спірну частину домоволодіння не є обґрунтованим.

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження належної особисто йому 372/600 частини будинку «АДРЕСА_1

Щодо доводів апеляційної скарги відносно припинення права спільної сумісної власності на будинок, то зі змісту оскаржуваного рішення є зрозумілим, що саме подружжя ОСОБА_3 стосується це рішення, і таке формулювання не є підставою для скасування рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, а саме ухвалення рішення судом замість ухвали не ґрунтується на нормах ст. 379 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи представника ОСОБА_3 про те, що спірна частка житлового будинку придбана ним за рахунок коштів отриманих у дар від ОСОБА_8, оскільки такі заперечення проти позову не надавалися до суду першої інстанції. Посилання на них відсутні і в апеляційній скарзі.

Оскільки державний виконавець до внесення подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, вчинив необхідні дії, які передбачені Законом, зокрема положеннями ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», для примусового виконання судового рішення, яке є обов'язковим для виконання, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення подання.

Якщо рішення суду не є зрозумілим для виконання, особи зазначені у статті 271 ЦПК України мають право звертатися до суду, який його ухвалив, з заявою про роз'яснення.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 01 березня 2019 року.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина