ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 640/17086/18

провадження № 22ц/818/4181/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року, постановлену суддею Губською Я.В., -

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 17 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого сторони зобов`язуються в майбутньому в обумовлений у п. 3 договору строк, а саме до 30.09.2016 року, до 16 години укласти основний договір купівлі-продажу квартири у приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. за адресою: м. Харків, вул. АДРЕСА_2 буд. АДРЕСА_3 , офіс 207, за суму 3300000 грн., що по курсу НБУ становить 150000 доларів США. На підтвердження свого зобов`язання щодо укладання основного договору, ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_2 гарантійну суму в розмірі 3300000 грн. (еквівалент 150000 доларів США) наступним чином: 660000 грн. (еквівалент 30000 доларів США) ще до підписання цього договору; 220000 грн. (еквівалент 10000 доларів США) до 17.00 години 20 числа кожного місяця з жовтня 2015 року по вересень 2016 року включно, що буде підтверджуватися нотаріально засвідченою заявою про розрахунок. Вказує, що у строк, обумовлений в попередньому договорі сторони не уклали основний договір купівлі-продажу. Посилаючись на ст.ст. 635, 546,570 ЦК України та ті обставини, що договір купівлі-продажу укладений не був, вважає, що сплачена сума у розмірі 30000 доларів США є авансом, а тому підлягає поверненню позивачеві.

Щодо позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 зазначив, що в період дії попереднього договору ним на підставі розписок були безпідставно передані ОСОБА_3 грошові кошти: 09.12.2015 року 5000 доларів США з призначенням «в якості застави за квартиру АДРЕСА_1 згідно нотаріального договору»; 09.12.2015 року 600 доларів США з призначенням «в якості % прострочених платежів»; 17.02.2016 року еквівалент 1500 доларів США з призначенням «в якості передоплати за оренду кв. АДРЕСА_1 ; 22.03.2016 року 5000 доларів США без призначення; 03.04.2016 року 5000 доларів США з призначенням «в якості оплати за кв АДРЕСА_1 згідно договору від 17.09.2015 року»; 19.05.2016 року 3000 доларів США без призначення; 07.06.2016 року еквівалент 3000 доларів США без призначення. Усього за період з 09.12.2015 року по 07.06.2016 року передано на загальну суму 23100 доларів США. Зазначивши, що дані кошти були передані без правових підстав, а тому підлягають стягненню на користь позивача з відповідача ОСОБА_3 на підставі вимог ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, в позові просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30000 доларів США у гривнях за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення, та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 23100 доларів США у гривнях за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення, а також судові витрати в рівних частках з відповідачів на користь позивача, відповідно до ст.ст. 83, 202, 207, 509, 533, 546, 570, 635, 1212 ЦК України.

08.11.2018 року до суду надійшов відзив на позов представника ОСОБА_2 , у якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що саме з вини позивача не був укладений договір купівлі-продажу, а тому і підстав для повернення суми у розмірі 30000 доларів США немає. Крім того, зазначає, що розписки, з приводу яких були пред`явлені вимоги до ОСОБА_3 є розписками про отримання грошових коштів, що передані були в рахунок оплати за користування позивачем спірної квартири, а не безпідставно, як вказує ОСОБА_1

12.12.2018 року надійшов відзив, поданий від імені відповідача ОСОБА_3 , в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, які викладені в позові та відповідях на відзив.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначивши про безпідставність позовних вимог та їх недоведеність за тих обставин та підстав, які вказані в позові.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 30000 доларів США у гривнях, за офіційним курсом долара США, визначеним станом на час розгляду справи, до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів у розмірі 23100 доларів США у гривнях, за офіційним курсом долара США, визначеним станом на час розгляду справи, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення понесених судових витрат в рівних частинах відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції невірно визначив характер спірних правовідносин, під час розмежування авансу та завдатку вдався до невірної оцінки норм матеріального права, а також безпідставно не врахував усталену практику Верховного Суду та Верховного Суду України.

Вказує, що грошові кошти, передані за попереднім договором від 19 вересня 2015 року є авансом, а не завдатком, оскільки зобов`язання, яке повинно було б виникнути на підставі договору купівлі-продажу відсутнє.

Також посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про виникнення між сторонами правовідносин, які підпадають під поняття договору найму житлового приміщення, оскільки позивач та його сім`я фактично виконували обов`язки наймачів житлового приміщення.

Апелянт зазначає, що договір найму житла взагалі не був укладений між сторонами справи, оскільки вони не досягли згоди з усіх істотних умов договору у передбаченій законом формі.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилається на неправильне визначення судом першої інстанції юридичної природи розписок про передачу грошових коштів у розмірі 23 100 доларів США відповідачу.

30 вересня 2019 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_5 , в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору від 17.09.2015 року порушені саме позивачем та основний договір купівлі-продажу не був укладений саме з вини ОСОБА_1 (невиплати суми гарантованої та не укладення договору ) та позивачем не надано доказів направлення ОСОБА_2 вимоги про повернення коштів (п.9). Отже позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не може погоджується в повній мірі виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. за реєстровим № 2342 (а.с. 16).

Відповідно до п.1 даного договору ОСОБА_2 зобов`язується передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти у власність цю квартиру на умовах договору та сплатити за неї обумовлену цим договором суму.

Відповідно до п. 3 договору, договір купівлі-продажу (основний договір) зазначеної квартири повинен бути укладений до 30 вересня 2016 року включно, до 16 години, у приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 13, офіс 207, за суму 3300000 грн., що по курсу НБУ становить 150000 доларів США.

Також, умовами попереднього договору від 17.09.2015 року (п. 8) передбачено, що на підтвердження свого зобов`язання щодо укладення основного договору, ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_2 гарантійну суму в розмірі 3300000 грн., що по курсу НБУ становить 150000 доларів США, в рахунок належних з ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу (Основним договором), платежів на підтвердження зобов`язання придбання квартири та на забезпечення виконання Основного договору. Гарантійна сума входить у ціну квартири, передбачену п.3 договору.

В п. 9 попереднього договору було обумовлено, що сторони дійшли згоди про те, що ОСОБА_2 отримає гарантійну суму в розмірі 3300000 грн., що по курсу НБУ становить 150000 доларів США таким чином: 660000 грн., що по курсу НБУ становить 30000 доларів США, ще до підписання цього договору, та іншу частину гарантійної суми платежами, з урахуванням зміни курсу НБУ у відповідності до кожного платежу, у сумі 220000 грн., що по курсу НБУ становить на 17.09.2015 року 10000 доларів США, до 17 годин 00 хвилин двадцятого числа кожного місяця з жовтня 2015 року по вересень 2016 року включно, що буде підтверджуватись нотаріально засвідченою заявою про розрахунок ОСОБА_2 . У випадку, якщо Основний договір не буде укладений з вини ОСОБА_1 , гарантійна сума залишається у ОСОБА_2 . У випадку, якщо Основний договір не буде укладений з вини ОСОБА_2 , гарантійна сума підлягає поверненню ОСОБА_1 у триденний строк, з моменту пред`явлення ОСОБА_1 вимоги. Також, в цей строк ОСОБА_2 зобов`язана сплатити ОСОБА_1 неустойку (штраф) у розмірі 100% від гарантійної суми.

Даних про скасування вищезазначеного договору або про визнання його недійсним суду під час розгляду справи не надано. В судовому засіданні сторонами також не заперечується, що до укладення попереднього договору ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 660000 грн., що по курсу НБУ становить 30000 доларів США.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення суми з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 30000 доларів США у гривнях за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення, позивач посилається на вимоги ст.ст. 635,546,570 ЦК України та вказує, що основний договір укладено не було, а сплачена сума за попереднім договором у розмірі 30000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачеві.

З позовної заяви також вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_3 грошові суми у розмірі 23100 доларів США у гривнях, за офіційним курсом долара США, визначеним станом на день розгляду справи на підставі ст. 1212 ЦК України

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення сум з ОСОБА_3 за розписками від 09.12.2015 р., 17.02.2016 р., 22.03. (без зазначення року), 13.04.2016 р., 19.05.2016 р., 07.06.2016 р. посилається на вимоги ст. 1212 ЦК України та ті обставини, що грошові кошти позивачем були передані без жодних правових підстав відповідачу і між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не існувало жодних правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно зі змісту частини першої статті 1212 ЦК України отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті лише за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Аналіз статті 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі № 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17, від 20 березня 2019 року у справі № 634/727/16-ц, провадження № 61-21749св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 були написані листи наступного змісту: позначена датою 09.12.2015 року «1) Отримав екв. 600 доларів США в якості % по простроченим платежам, за жовтень та листопад. 2) Отримав екв. 5000 доларів США в якості застави за квартиру АДРЕСА_1 згідно нотаріального договору»; позначена датою 17.02.2016 року « ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_1 суму еквівалентну 1500 доларів США в якості передоплати за оренду кв. АДРЕСА_1 ; позначена датою 22.03 «Віддали 5000 доларів США»; позначена датою 07.06.2016 року «отримав екв. три тисячі доларів США»; позначена датою 13.04.2016 року « ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_1 суму еквівалентну п`ять тисяч доларів США в якості оплати за кв. АДРЕСА_1 згідно договору від 17.09.2015 року» та отримані грошові кошти на підтвердження вказаних листів. (а.с. 17-20).

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Отже, зі змісту наданих позивачем листів від 09.12.2015 р., 17.02.2016 р., 22.03. (без зазначення року), 13.04.2016 р., 19.05.2016 р., 07.06.2016 р. не вбачається жодних обов`язків, які походять саме з боргових зобов`язань, тобто зобов`язань, які виникли внаслідок передачі цих коштів. Зі змісту листів випливає, що в зазначені дати позивач не позичав відповідачеві ОСОБА_3 грошей, отже, між сторонами не виникли відносини, які випливають з договору позики, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для стягнення боргу. Тобто надані листи не містять обов`язку ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 вказані кошти.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 спірних грошових коштів у розмірі 231000 доларів США у гривнях, за офіційним курсом долара США, визначеним станом на день розгляду справи, оскільки позивачем не доведено факт безпідставного набуття або збереження відповідачем переданих позивачем грошових коштів.

Проте, погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 30000 доларів США у гривнях за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення колегія суддів не може виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтю 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

З огляду на зазначене та положення ст. ст. 546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання. Оскільки предметом попереднього договору є зобов`язання сторін у майбутньому укласти основний договір, то укладення такого договору не тягне за собою виникнення основного зобов`язання, виконання якого може бути забезпечено у відповідності до положень глави 49 ЦК України.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Умовами Договору про наміри від 17.09.2015 року було передбачено конкретний термін укладення основного договору до 30.09.2016 року.

Системний аналіз ст. 635 ЦК України свідчить, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим (Постанова Верховного суду від 08 лютого 2018 р. у справі №910/11491/17).

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін попереднього договору від укладення основного договору може бути підставою лише для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, оскільки зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором (ч.ч. 2 і 3 ст. 635 ЦК України).

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що вказана сума зазначена в попередньому договорі у розмірі 30 000 доларів США є авансом, оскільки, основний договір в обумовлений сторонами строк укладено не було, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору і така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення яким стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США., що за офіційним курсом на день ухвалення рішення суду еквівалентно 708106 гривень 38 копійок.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволені на 56.49% (з 12580,34 грн. до 3082,49 грн.). При подачі позовної заяви позивачем було сплачено 8810 грн. судового збору, при подачі апеляційної скарги 13215 грн. З урахуванням зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми з відповідача, зміні також підлягає і розмір стягнутого судового збору. З ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 4976 грн. 76 коп. (56,49% від 8810 грн.). Оскільки частковому задоволенню підлягає і апеляційна скарга, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача також слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 7465 грн. 15 коп. (56,49 % від 13215 грн.).

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12441 грн. 91 коп.(4976,76 грн. + 7465,15 грн.).

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США скасувати і стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США., що за офіційним курсом на день ухвалення рішення суду еквівалентно 708106 гривень 38 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12441 грн. 91 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко