Ухвала

18 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 137/1609/16-ц

провадження № 61-19725ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року ухвалене у складі судді Желіховського В. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року ухвалену у складі колегії суддів Данишенко Т. О., Войтка Ю. Ю., Копаничук С. Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 30 березня 2000 року по 25 липня

2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25 липня 2013 року було розірвано. У період шлюбу вони придбали житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ 21070-3НГ, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та причіп легковий - В ( універсальний ) ПГМФ 8302, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Посилаючись на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, просила виділити їй 1/2 частини будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою, що розташовані по АДРЕСА_1 ; автомобіль марки ВАЗ 21070-ЗНГ та причіп легковий - В (універ-сальний) залишити у власності ОСОБА_1 , зобов`язати його виплатити їй грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля та причепа.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року позов задоволено частково. Розділено майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме автомобіль марки ВАЗ 21070-ЗНГ, 2005 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 виділено

ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 зазначеного автомобіля в сумі 18 250,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Постановою Вінницького апеляційного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо розподілу спільного сумісного майна, виділення 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 скасувано, у цій частині позовні вимоги задоволено.

Розділено майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 , а саме житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частку зазначеного будинку. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 у якій він просив скасувати рішення Літинського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, позов залишити без розгляду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору в даній справі є вимоги про поділ майна подружжя: будинку з господарськими спорудами, ринковою вартістю 499 381,20 грн, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартістю 60 539,30 грн та автомобіля вартістю 36 500,00 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від

07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від

17 липня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик