Номер провадження: 22-ц/813/4314/19
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Сегеди С.М. Гірняк Л.А.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року, в складі судді Целуха А.П., -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна, посилаючись на те, що вона з 10 жовтня 1997 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 03 лютого 2005 року між ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. Відповідно до цього договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували відповідачу квартиру АДРЕСА_1 . 21 лютого 2005 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.02.2005 р., номер витягу 6550966.

Однак, позивачка вважає цей договір удаваним правочином, а квартиру - об`єктом спільної власності. Вищевказаний договір вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу за для ухилення від сплати податків та інших обов`язкових платежів. Факт удаваного правочину підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 03 лютого 2005 року, в якій він стверджує що отримав кошти від ОСОБА_2 в розмірі 15500 дол. США за продану квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного, позивач просила суд, визнати, договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. 3 лютого 2005 року удаваним правочином, зазначивши що в дійсності був укладений договір купівлі- продажу указаної квартири. Визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірної квартири.

РішеннямМалиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та не повне з`ясування усіх фактичних обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом не взято до уваги та не надано оцінку доказу, а саме копії розписки від 03 лютого 2005 року.

У своєму відзиві ОСОБА_2 зазначив що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Також зазначав що позивачем не надано суду оригінал розписки ОСОБА_3 від 03 лютого 2005 року, а в матеріалах справи міститься лише незасвідчена копія, що не може бути достатнім доказом.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 , дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження позову.

З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.3 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦК цього Кодексу.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 17 жовтня 1997 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 722, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 11).

03 лютого 2005 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з одного боку та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-456. Відповідно до цього договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

21 лютого 2005 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.02.2005 р., номер витягу 6550966 (а.с. 13, 14).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження удаваності оскаржуваного договору дарування ОСОБА_1 надано до суду розписку від 03 лютого 2005 року від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у якій зазначено, що останніми від ОСОБА_2 отримано суму 15 500 доларів США, за курсом НБУ на 03.02.2015 року за продаж квартири АДРЕСА_1 , яку оформили договором дарування (а.с. 15).

З відзиву на позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , наданого до суду першої інстанції, вбачається, що підготовкою договору займалась позивачка, яка на той час працювала в агенції нерухомості, та саме вона запропонувала укласти не договір купівлі-продажу, а договір дарування, щоб заощадити на податках (а.с. 69).

Колегія суддів з урахуванням наданих доказів, дійшла до висновку про те, що дійсно між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з одного боку та ОСОБА_2 , був укладений саме договір купівлі-продажу.

Згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів дійшла до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими, підтвердженими наявними у справі доказами.

Однак, досліджуючи матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з даним позовом, виходячи з наступного.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернулась у листопаді 2017 року (а.с. 1-5).

З відзиву на позов, який надано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вбачається, що позивачка, знала про договір дарування з моменту його укладення, а саме з лютого 2005 року (а.с. 12).

ОСОБА_2 , також зазначає, що позивачка знала про укладання договору дарування з моменту його укладення (а.с. 36-38).

Будь-яких доказів про поважність пропуску строків позовної давності на звернення до суду з позовом після спливу дванадцяти років, після укладання договору позивачкою не надано.

Судом встановлено, що позивач обізнана про факт укладення Договору дарування від 03 лютого 2005 року з моменту його вчинення, що підтверджується позовними вимогами, заявленими позивачем, відзивами на позовну заяву, надану відповідачами по справі, в яких саме відповідачі стверджують, що оформленням правовстановлюючих документів та укладанням договору дарування займалася саме позивач.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.1, 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Відповідачі наполягали на застосуванні строків позовної давності (а.с.12, 36-38).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, апеляційний суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18, в якій Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, право ОСОБА_1 на пред`явлення позову про визнання договору дарування удаваним обмежене встановленими законом строками звернення до суду.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

До такого ж висновку прийшла и Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) від 28.03.2018 р.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12.

У цій справі, позивач повною мірою володів необхідною інформацією стосовно укладеного договору дарування, а відтак з моменту його ускладнення у 2005 року довідався про порушення свого права укладеним договором.

Оскільки, ОСОБА_1 мала можливість реалізувати своє право через суд щодо визнання удаваним договору дарування та дійсним договору купівлі-продажу, проте до суду звернулася лише 08.11.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якої просили відповідачі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року - скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 листопада 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М.Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк