Постанова

Іменем України

28 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 362/4877/16-ц

провадження № 61-23319св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Києво-Святошинської прокуратури Київської області в інтересах держави,

відповідачі: Васильківська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2016 року в складі судді Корнієнка С. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року в складі колегії суддів: Білоконь О. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року заступник керівника Києво-Святошинської прокуратури Київської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Васильківської районної державної адміністрації Київської області та ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження органу влади та договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13 лютого 2002 року затверджено проект відведення земельної ділянки, загальною площею 48,92 га, яка передавалась ОСОБА_4 для організації фермерського господарства з метою ведення ставково-рибного господарства на території Яцьківської сільської ради Васильківського району Київської області.

На підставі вказаного розпорядження між Васильківською районною державною адміністрацією Київської області та ОСОБА_4 16 травня 2002 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 50 років.

Прокурор посилався на те, що під час надання у користування ОСОБА_4 цієї земельної ділянки Васильківська районна державна адміністрація Київської області діяла несумлінно та з порушенням вимог земельного законодавства.

Так, спірна земельна ділянка включала землі лісового та водного фондів, землі сільськогосподарського призначення, однак землі передані в оренду для ведення ставково-рибного господарства. Проте таке цільове призначення не передбачено земельним законодавством. Крім того, у проекті відведення земельної ділянки ОСОБА_4 були відсутні погодження органів, що надають лісові землі у користування.

Також прокурор вказував на відсутність державної реєстрації за період з 2002 року до 2016 року фермерського господарства «Вітання», засновником якого є ОСОБА_5, для організації діяльності якого передавалась у користування спірна земельна ділянка.

Укладений договір оренди земельної ділянки не містив усіх істотних умов, передбачених статтею 14 Закону України «Про оренду землі», зокрема, дані щодо цільового призначення, умов використання та збереження якості землі.

На підставі викладеного заступник керівника Києво-Святошинської прокуратури Київської області в інтересах держави просив визнати недійсними розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13 лютого 2002 року № 54 «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки, яка передається в оренду ОСОБА_4 для організації фермерського господарства по веденню ставково-рибного господарства із земель запасу Яцьківської сільської ради» та договір оренди земельної ділянки від 16 травня 2002 року, укладений між Васильківською районною державною адміністрацією Київської області та ОСОБА_4, на земельну ділянку площею 48,92 га для ведення ставково-рибного господарства, яка розташована на території Яцьківської сільської ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час надання у користування ОСОБА_4 спірної земельної ділянки та укладення договору її оренди Васильківська районна державна адміністрація Київської області діяла з порушенням вимог чинного законодавства, однак позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що 18 січня 2013 року Васильківська міжрайонна прокуратура Київської області подала інший позов до суду в інтересах держави в особі Васильківської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_4, де прокурор зазначив про обізнаність щодо оскаржуваного розпорядження від 13 лютого 2002 року № 54 і просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 16 травня 2002 року та повернути цю земельну ділянку.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Київської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що про порушення земельного законодавства органам прокуратури стало відомо лише у 2016 році за результатами перевірки, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Судами залишено поза увагою, що під час проведення перевірки у 2012 році питання законності надання в оренду відповідачу земельної ділянки не досліджувалося. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що прокурор до 2016 року міг дізнатися про порушення відповідачами земельного законодавства.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у суді першої інстанції. Прокурор не надав доказів, що він не знав та не міг дізнатися про порушення відповідачами законних прав та інтересів держави до 2016 року. Так, держава в особі її виконавчого органу (Васильківської районної державної адміністрації Київської області) дізналась про винесення спірного розпорядження № 54 та укладення договору оренди 13 грудня 2002 року та 16 травня 2002 року відповідно. Також держава повторно дізналася про порушення свого права 17 травня 2002 року під час реєстрації договору оренди.

Безпідставними є доводи прокурора про початок відліку позовної давності з 2016 року, коли Державна інспекція сільського господарства Київської області дізналась про наявність оскаржуваного договору оренди земельної ділянки, оскільки відповідно до листа Яцьківської сільської ради Васильківського району Київської області вказана інспекція 11 вересня 2012 року склала акт, зі змісту якого вбачать її обізнаність про спірний договір оренди, відповідно, вона не могла не знати про оскаржуване розпорядження.

ОСОБА_4 також вказував, що на початку 2013 року на його адресу надійшла копія позовної заяви Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області від 18 січня 2013 року, відповідно до якої прокурор знав про розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13 лютого 2002 року № 54 та просив визнати недійсним догорів оренди земельної ділянки від 16 травня 2002 року, який є предметом цього спору.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 13 лютого 2002 року № 54 затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 48,92 га, яка передавалась ОСОБА_4 для організації фермерського господарства з метою ведення ставково-рибного господарства на території Яцьківської сільської ради Васильківського району Київської області.

На підставі вказаного розпорядження 16 травня 2002 року між Васильківською районною державною адміністрацією Київської області та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 48,92 га, з яких: сіножатей - 2,45 га, пасовищ - 11,45 га, лісових площ - 26,22 га, боліт - 7,78 га, гідротехнічних споруд - 0,02 га, під ставками - 1 га, яка перебуває на території Яцьківської сільської ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту, з цільовим призначенням для ведення ставково-рибного господарства, строком на 50 років.

Цей договір оренди 17 травня 2002 року зареєстровано у держаному реєстрі, у книзі записів державної реєстрації договорів за № 41.

Довідкою Київського обласного управління статистики підтверджено включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Фермерського господарства «Вітання», вид діяльності - риборозведення та рибальство, керівник - ОСОБА_4 Вказані обставини також підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію підприємницької діяльності - юридичної особи від 12 липня 2002 року.

Відповідно до частини першої статті 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

У матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_4 є суб'єктом, якому відповідно до частини першої статті 59 ЗК України можуть надаватися земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку про порушення вимог закону щодо передання земельної ділянки, яка має у своєму складі 26,22 га лісових площ, для ведення ставково-рибного господарства.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об'єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що прокурор з 2002 року, тобто впродовж 14 років, не міг дізнатися про порушення вимог законодавства при передачі ОСОБА_4 земельної ділянки.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

За змістом наведених положень закону статей позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Відтак, при дослідженні питання пропуску позовної давності в даному спорі слід з'ясувати, коли про порушення своїх прав довідалася держава в особі уповноваженого органу.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що про порушення прав держави Васильківська районна державна адміністрація Київської областізнала з моменту прийняття оскаржуваного рішення та укладення договору оренди земельної ділянки.

Крім того, відповідно до акту від 11 вересня 2012 року у результаті перевірки Державна інспекція сільського господарства у Київській області встановила, що ОСОБА_4 користується земельною ділянкою загальною площею 48,92 га (складається з 2,45 га сіножатей, 11,45 га пасовищ, 26,22 га лісових площ, 7,78 га боліт), яка перебуває у державній власності, на підставі договору оренди земельної ділянки, який зареєстрований у книзі записів державної адміністрації договорів оренди 17 травня 2002 року за № 41.

Також у позовній заяві від 18 лютого 2013 року заступника Васильківського міжрайонного прокурора в інтересах Васильківської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди міститься посилання на спірне розпорядження від 13 грудня 2002 року № 54 та спірний договір оренди, на підставі якого ОСОБА_5 передано земельну ділянку площею 48,92 га.

При цьому в спірних правовідносинах суб'єктом прав є саме держава, а не орган, який представляє її інтереси в суді.

Отже, органи прокуратури та держава особі уповноважених органів не могли не знати про оскаржувані розпорядження та договір оренди.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо принципів «належного урядування» і «правової визначеності» повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері цивільних правовідносин, а ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу (справи «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Гаші проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії»).

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позивачем пропущено строку позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем у справі, тому наявні правові підстави для застосування норми частини четвертої статті 267 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що порушення земельного законодавства прокурору стало відомо лише у 2016 році за результатами перевірки, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, оскільки вказаній інспекції було відомо про вказані обставини у 2012 році, що підтверджується актом цього органу влади від 11 вересня 2012 року.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що органи прокуратури до 2016 року могли дізнатися про порушення відповідачами земельного законодавства, оскільки такі доводи спростовані змістом позовної заяви від 18 лютого 2013 року за підписом заступника Васильківського міжрайонного прокурора, яка знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С.Висоцька

В. М. Сімоненко