Постанова
Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 760/27974/17
Номер провадження 22-ц/824/2484/2019
Головуючий у суді першої інстанції О.М.Букіна
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
28 лютого 2019 року місто Київ

Номер справи 760/27974/17

Київський апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони

України

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2

на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Букіної О.М. в приміщенні Солом`янського районного суду м.Києва о 10год. 41хв., відомості про дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в грудні 2017 року звернувся до суду з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у відповідності до наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 14.10.2006 за №341 він був звільнений з військової служби у запас, та надалі у встановленому порядку його було виключено зі списків особового складу Головного управління Військової служби правопорядку. При цьому, позивач, згідно довідки виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 16.06.1995, брав участь в бойових діях в складі сил ООН на території колишньої Югославії, з 19.06.1996 має статус учасника бойових дій.

Оскільки, позивач разом із членами своєї родини довготривалий час з 02.09.1992 перебуває на квартирному обліку та попри отриманий статус «пораненого» та відсутності у власності будь-якого житла, відповідач протягом встановленого законом дворічного строку не забезпечив позивача належним житлом, останній був змушений звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд зобов`язати відповідача забезпечити його житловою площею у відповідності до абзацу другого п.14 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням вимог житлового законодавства.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволення пред`явлених позовних вимог до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги вказував на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, безпідставно посилався на положення ст.13 ЦК України, якою встановлено обов`язок особи, при здійсненні своїх прав утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та зазначав, що у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_1 будуть порушені права інших осіб, які знаходяться у черзі на квартирному обліку попереду позивача. Такі посилання суду сторона позивача вважає необґрунтованими та загалом припущенням, оскільки, особи (військовослужбовці), які також перебувають у черзі на отримання житла не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом для захисту свого порушеного права. Також, оскаржуючи судове рішення, представник позивача у поданій апеляційній скарзі посилався на той факт, що суд першої інстанції, застосовуючи норми матеріального права при вирішенні спору, проігнорував ту обставину, що відповідач всупереч вимогам Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не забезпечив позивача та його родину відповідним жилим приміщенням.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача Діцуленко К.С. у поданому відзиві на апеляційну скаргу проти доводів, викладених у поданій позивачем скарзі заперечував у повному обсязі та зазначив, що ухвалене судом першої інстанції рішення у даній справі є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта є аналогічними доводам, що були викладені у позовній заяві та не спростовують висновків суду, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду. Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду, апелянтом загалом не було наведено.

Також, представник вказав на те, що у відповідності до вимог чинного законодавства, передумовою для виникнення обов`язку щодо реалізації права учасників бойових дій, які дістали поранення та членів їх сімей на забезпечення житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списком на отримання такого житла, оскільки в іншому випадку буде порушуватись конституційне право на житло інших громадян, що перебувають на обліку та мають рівнозначне з позивачем право на першочергове отримання житла і також потребують поліпшення своїх житлових умов.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною позивача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції, не підлягає задоволенню колегією суддів, виходячи з наступних підстав.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, згідно положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України та статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Разом з тим, згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами цивільного процесуального законодавства, вирішуючи спір у конкретній справі, суд зобов`язаний вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, а також оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Одночасно, при вирішенні спору, суд повинен визначити правовідносини сторін, які виплавають із встановлених обставин. Тобто, визначення таких правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як було встановлено судом першої інстанції, та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив дійсну військову службу в Збройних Силах України, в тому числі з 02.11.1994 по 16.06.1995 брав участь в бойових діях в складі сил ООН по підтримці миру на території колишньої Югославії (а.с.9).

Відповідно до витягу з наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 14.10.2006 за №341, позивача було звільнено з військової служби у запас, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок фондів МО України (а.с.7).

05.02.2015 позивач звернувся до голови житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України із відповідною заявою про розгляд питання щодо внесення змін до його квартирної справи та включення до переліку членів його сім`ї чоловіка доньки ОСОБА_3 , який являється учасником АТО та має вогнепальне поранення (а.с.13).

За результатами розгляду вищевказаної заяви та відповідно до витягу з протоколу №24 засідання житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України від 18.03.2015 позивачу було враховано зміни до складу його сім`ї з 4-х до 5 осіб, у зв`язку із одруженням його доньки та зараховано на облік, як члена сім`ї, чоловіка доньки ОСОБА_3 , 1987 року народження, як такого, що проживає, зареєстрований та веде спільне господарство разом із заявником (а.с.14).

В подальшому, 15.05.2015 позивач звернувся до голови житлової комісії Генерального штабу із заявою про виключення його з черги позачерговиків по звільненню та включення до списку позачерговиків, як учасників бойових дій, що мають поранення для отримання житла на протязі двох років згідно пільги члена сім`ї зятя ОСОБА_3 як учасника АТО (а.с.15).

Так, згідно витягу із протоколу засідання житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України №26 від 19.05.2015, комісія прийняла рішення про виключення позивача та членів його сім`ї зі списку осіб, які користуються правом позачергового забезпечення жилою площею, як звільненого у запас ветерана військової служби з 14.10.2006 та включення до списку осіб, які користуються правом першочергового забезпечення жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, як ветерана війни учасника бойових дій, який отримав поранення з 19.05.2015 (а.с.16).

Таким чином, за зверненням позивача було здійснено зміну виду його пільгової черги для отримання жилого приміщення з позачергової на першочергову з 19.05.2015.

Пунктом 14 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що учасникам бойових дій надано пільгу першочергового забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно довідки №23330 від 17.10.2018, позивач перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов в гарнізоні міста Київ зі складом сім`ї 5 (п`ять) осіб: дружина ОСОБА_4 - 1972 р.н., дочка ОСОБА_5 - 1990 р.н., чоловік дочки мл. лейтенант ОСОБА_3 (учасник бойових дій (АТО), поранений) - 1987 р.н., мати ОСОБА_6 - 1943 р.н., у загальній черзі з 02.09.1992 року за №262, в черзі для першочергового отримання житла з 19.05.2015 (пільга «поранений») за №2004 (а.с.53).

Відповідно до наданої суду копії довідки №303/25-6216 від 18.10.2018, виданої Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України, позивач знаходиться на квартирному обліку в загальній черзі за №262 та в черзі на першочергове забезпечення житлом № 2004. Крім того, ОСОБА_1 включено до списків військовослужбовців, які мають право на першочергове отримання житла за № 181 (а.с.55).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Так, згідно положень ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до абзацу другого пункту 14 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій, які дістали поранення, контузію або каліцтво під час участі в бойових діях чи при виконанні обов`язків військової служби, забезпечуються жилою площею, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, - протягом двох років з дня взяття на квартирний облік;

Разом з тим, згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За правилами ст.43 ЖК України - громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Відповідно до ст. 45 Житлового кодексу України, п. 38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, п.32 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081, п.4.1. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 №737, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.01.2012 за №24/20337, жилі приміщення тим, хто перебуває на квартирному обліку, надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Згідно з ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до п. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні позову про зобов`язання відповідача забезпечити його житловою площею у відповідності до вимог спеціального законодавства, вірно дійшов висновку про застосування положень ч.2 ст.13 ЦК України, оскільки задоволення таких вимог призведе до порушення конституційних прав інших військовослужбовців та членів їх сімей, які перебувають в черзі на отримання житла попереду позивача, які також мають на рівні з останнім рівнозначне право на його отримання.

При цьому, чинним законодавством не встановлено строк, у який особи наділені правом на першочергове одержання жилим приміщень повинні бути забезпечені житлом переважно перед іншими громадянами, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень на підставі ст.45 ЖК України.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року по справі № 6-27цс13.

Відповідні положення містять і Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і наданням їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 за №470.

Пунктом 28 даних Правил визначено, що громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, житловим кодексом УРСР, цими Правилами та іншими актами законодавства Української РСР.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Тобто, у відповідності до вимог чинного законодавства надання жилих приміщень особам, які перебувають на квартирному обліку, зокрема і на пільгових засадах, повинні відбуватись згідно вимог чинного житлового законодавства та з дотриманням принципу черговості.

Таким чином, особи, що включені до списку черговиків, користуються однаковими правами, а тому у випадку наявності відповідного жилого приміщення його надання позивачу позачергово перед іншими громадянами такої ж категорії порушуватиме їхні права, що в силу законодавства є неприпустимим. А відтак, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач, який разом із членами своєї сім`ї включений до списку осіб, які мають право на першочергове одержання жилого приміщення, користуються однаковими правами на рівні з іншими громадянами цієї ж черги.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Рішення суду Солом`янського районного суду м.Києва повністю відповідає встановленим вимогам процесуального та матеріального права, встановленим по справі обставинам, доводи апеляційної скарги сторони позивача не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови суду складено 28 лютого 2019 року.

Судді:
Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна