Дата документу 27.11.2019 Справа № 317/237/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/237/19 Головуючий у 1 інстанції Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/807/3439/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Новоолександрівська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про зобов`язання виділити в натурі на місцевості земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Новоолександрівська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про зобов`язання виділити в натурі на місцевості земельну ділянку.

Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року по справі № 2-1859/11 за ОСОБА_1 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на частину земельної ділянки (паю) в розмірі одного умовного кадастрового гектару, що складає 5,9248 га із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення, розташованих на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

На виконання рішення суду позивач звернулась до ГУ Держземагентства у Запорізькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації з землеустрою з зазначенням цільового призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Всупереч клопотанню, ГУ Держгеокадастром у Запорізькій області 01 квітня 2015 року був виданий відповідний наказ, в якому цільове призначення земельної ділянки, дозвіл на розробку документації щодо якої наданий ОСОБА_1 , зазначено як «ведення фермерського господарства».

При зверненні ОСОБА_1 з відповідним клопотанням про внесення змін до зазначеного наказу в частині правильного зазначення цільового призначення земельної ділянки, їй було повідомлено, що внесення невірного цільового призначення в документ є «технічною помилкою», однак зміни до наказу так і не були внесені через те, що колишні керівники, у яких перебували на розгляді документи ОСОБА_1 , на даний момент звільнені.

Вказані технічні помилки призвели до того, що 21 січня 2016 року проект землеустрою був повернутий ОСОБА_1 Запорізькою регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру», а 26 січня 2016 року проект землеустрою належної ОСОБА_1 земельної ділянки було повернуто їй без розгляду відповідачем через те, що дозволи на розроблення землевпорядної документації щодо цієї ділянки вже надано іншим особам.

Просила суд зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області виділити ОСОБА_1 із земель резервного фонду державної власності (землі сільськогосподарського призначення) на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області в натурі на місцевості земельну ділянку відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року по справі № 2-1859/11, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на частину земельної ділянки (паю), в розмірі одного умовного кадастрового гектару, що складає 5,9248 га із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення, розташованих на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, після смерті чоловіка ОСОБА_2 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 02 вересня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області виділити ОСОБА_1 із земель резервного фонду державної власності (землі сільськогосподарського призначення) на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області в натурі на місцевості земельну ділянку відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року по справі № 2-1859/11, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на частину земельної ділянки (паю), в розмірі одного умовного кадастрового гектару, що складає 5,9248 га із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення, розташованих на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, після смерті чоловіка ОСОБА_2 .

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Заопрізькій області відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України належить саме передача земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб, а не на виділення земельних часток (паїв).

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на земельну частку (пай) встановлено рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року, яке має преюдиційне значення, а повноваження щодо реалізації права ОСОБА_1 на земельну ділянку частку (пай) в силу вимог частини четвертої статті 122 ЗК України із земель резервного фонду покладені саме на ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25.04.2012 р. за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на частину земельної частки (паю) в розмірі одного умовного кадастрового гектару, що складає 5,9248 га із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення, розташованих на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 13.04.2016 р. судом роз`яснено, що за ОСОБА_1 визнано право на земельну частку (пай) розміром 5,9248 га в умовних кадастрових гектарах в порядку спадкування за заповітом із земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03 березня 2015 р. ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Наказом від 01.04.2015 р. «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (за межами населених пунктів) за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (вид угідь пасовища).

Орієнтовний розмір земельної ділянки 5,9248 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталася у письмовій формі до в.о. начальника Держземагенства в Запорізькій області з проханням з`ясувати обставини у ситуації що склалась, оскільки вона отримала п`ять негативних висновків з різними зауваженнями.

Так, в заяві від 09.09.2015 р. ОСОБА_1 просила Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області внести зміни до наказу Держземагенства від 01.04.2015 р., змінивши слова «для ведення фермерського господарства» на «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» у зв`язку з допущенням в зазначеному наказі помилки.

Листом від 10.09.2015 р. Управління Держземагенства у Запорізькому районі Запорізької області запропонувало ОСОБА_1 звернутись до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області із клопотанням щодо коригування наказу Головного управління Держземагенства у Запорізькій області в частині виду використання земельної ділянки.

Згідно листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 31-28-0.13-4701/2-16 від 18.03.2016 р., згідно із наказами № 8-488/15-15-СГ, № 8-490/15-15-СГ, № 8-1259/15-15-СГ, № 8-319/27-15-СГ надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення цієї ж земельної ділянки іншим громадянам.

11 серпня 2017 р. ОСОБА_1 повторно звернулась до управління Держземагенства Запорізької області із заявою, в якій просила визначити їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель резервного фонду у розмірі 5,9248 га, яка може бути виділена в натурі та надана у власність на території Новоолександрівської сільської ради та надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою на визначену ділянку.

Листом від 29.09.2017 р. Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області повідомило ОСОБА_1 , що до клопотання не долучено графічного матеріалу за яким можливо встановити місце розташування бажаної до відведення земельної ділянки, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення такого клопотання.

Листом від 17.10.2018 р. Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області повідомило, що зміни до наказу Головного управління Держземагенства № 8-725/15-15-СГ від 01.04.2015 р. в частині цільового призначення землі не були внесені з невідомої причини. За інформацією Міськрайонного управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжі на території Запорізького району Новоолександрівської сільської ради вільних земельних ділянок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту орієнтованою площею 5 га не виявлено.

Згідно відповіді на службову записку начальника юридичного відділу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 10.06.2019 р., на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області землі резервного фонду сільськогосподарського призначення відсутні.

Спеціальним законом щодо проведення процедури виділення земель є Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання земельної ділянки із земель резерву (запасу). З огляду на те, що усі землі ДП «Запорізьке» вже розпайовані та виділені громадянам в натурі (на місцевості).

Відповідно до ч.2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Положеннями статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визнаечно, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни до ЗК України, які набрали чинності з 01 січня 2013 року.

Вказаним Законом змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до Держземагентства України, а згодом до Держгеокадастру України.

Відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що законодавцем змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та передано такі функції Держгеокадастру України замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним суб`єктом, який наділений правом розпорядження державними землями запасу (резерву) сільськогосподарського призначення, є ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області.

З огляду на те, що рішення суду вважається правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом. Право особи на власність не може ставитися в залежність від визначення законодавчого органу, який повинен забезпечити реалізацію цього права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до органів влади та органів місцевого самоврядування щодо виділення їй земельної ділянки на підставі рішення суду, які були залишені без задоволення.

За приписами ч.11 ст. 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене, право позивача на земельну частку (пай), яке встановлено рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року, яке має преюдиційне значення, тому повноваження щодо реалізації права ОСОБА_1 на земельну ділянку частку (пай) в силу вимог ч.4 ст. 122 ЗК України із земель резервного фонду покладені саме на ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 323/323/17.

Колегія суддів не приймає до уваги надані скаржником копії документів, оскільки вони не досліджувалися судом першої інстанції.

Порядок подання доказів визначений ст. 83 ЦПК України. Відповідно до цієї статті сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Скаржником надано суду апеляційної інстанції докази, при цьому сам наголошує, що звернувся до свого структурного підрозділу із клопотанням про їх надання вже під час підготовки апеляційної скарги.

Жодних заяв, клопотань тощо про те, що докази не можуть бути подані в встановлений судом строк або є труднощі в отриманні доказів, відповідач суду першої інстанції не надавав.

Жодних поважних причин неподання цих доказів до суду першої інстанції не зазначив, таким чином, намагається надати докази суду апеляційної інстанції з порушенням процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, належним чином оцінив докази, подані сторонами (ст.ст. 76, 89 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: