ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участі секретаря Ярмак О.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності у порядку спадкування і визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на праві приватної власності, право спадкування на яку, вона має за законом, як спадкоємець другої черги.

04 листопада 2011 року ОСОБА_3 склала на ім`я онуки - відповідачки ОСОБА_4 заповіт, яким заповіла їй усе належне їй на момент смерті майно. Проте відповідачка протягом встановлених законом шести місяців до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернулася і постановою Першої київської державної нотаріальної контори від 23 серпня 2012 року відповідачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском нею строку для прийняття спадщини.

12 червня 2015 року заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва було задоволено позов ОСОБА_4 та визначено їй додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та у подальшому 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі цього заочного рішення відповідачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 . Проте, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року було скасоване, а в задоволенні позову ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено.

Вказує, що у спірній квартирі спадкодавець ОСОБА_3 , була зареєстрована з 24.06.1960 року та проживала в ній по день смерті, і вона з січня 2011 року і до дня смерті спадкодавця, включаючи день відкриття спадщини разом із спадкодавцем постійно проживала у цій квартирі, та продовжує проживати у ній по теперішній час, сплачує всі необхідні платежі за комунальні послуги та проводить необхідні поточні ремонти.

Вважає, що оскільки відповідач не прийняла спадщину в передбаченому законом порядку, а вона прийняла спадщину після смерті своєї сестри ОСОБА_3 , відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, то просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 7-522 від 13 листопада 2015 року, що було видане Першою київською державною нотаріальною конторою Дамашек Ю. на підставі судового рішення, яке в послідуючому було скасоване та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13 листопада 2015 року ОСОБА_1 та стягнуто на користь позивачки судові витрати.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, оскільки судом не було викликано та не допитано свідків сторони відповідача, а також суд належним чином не дослідив усіх обставин справи, оскільки оскаржуване свідоцтво про право на спадщину було видане на підставі заповіту ОСОБА_3 , який на даний час є дійсним, і вона, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, використала додатковий строк для прийняття спадщини і реалізувала таким чином це рішення, тому, на її думку, дії нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину є правомірними і скасування судового рішення, яким було визначено ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини, не має правового значення для справи, оскільки нею вже було реалізовано своє право на звернення до нотаріальної контори на підставі поновленого судом строку. Крім того посилається на те, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів про те, що вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , а також не надано доказів на підтвердження обставин, на які посилається, при цьому суд не взяв до уваги письмових доказів, наданих нею, про те, що у спірній квартирі окрім ОСОБА_3 ніхто не проживав та не був зареєстрований, тому, на її думку, у суду були відсутні підстави для задоволення позову.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції та посилається зокрема на те, що оскільки рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року було скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2015 року про визначення ОСОБА_4 додаткового строку для прийняття спадщини та встановлено пропуск нею цього строку, відповідачка вважається такою, що не прийняла спадщину у порядку, визначеному законом, та враховуючи положення ст. ст. 1223, 1258 ЦК України у зв`язку із неприйняттям спадщини відповідачкою, право на спадкування за законом перейшло до неї як сестри померлої і вона прийняла цю спадщину у порядку встановленому ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Вважає, що скасування судового рішення про визначення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини є правовою підставою для припинення у відповідачки речових прав на спірну квартиру як в особи, яка не мала права на отримання у спадщину цього майна, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка постійно проживала разом із спадкодавцем спадковій квартирі з січня 2011 року і до дня смерті спадкодавця, включаючи день відкриття спадщини і продовжує проживати у цій квартирі по теперішній час, то вона вважається такою, що прийняла спадщину у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець другої черги за законом, при цьому, суд зазначив, що відсутність реєстрації місця проживання позивачки за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона постійно не проживала разом із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин того, що спадкоємець постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. При цьому, місцевим судом враховано, що між сторонами у справі існує спір з приводу порядку спадкування та спадкового майна і, що у позивачки відсутні умови для оформлення спадщини у позасудовому порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , а позивачка ОСОБА_2 є рідною сестрою померлої (т.1, а.с.15-21, 27).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.28).

04 листопада 2011 року ОСОБА_3 склала на ім`я онуки ОСОБА_4 заповіт, яким заповіла останній усе належне їй на момент смерті майно (т.1,а.с.29).

Постановою від 23 серпня 2012 року Першої київської державної нотаріальної контори відповідачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.11.2011 р., у зв`язку з пропуском ОСОБА_4 строку для прийняття спадщини (т.1,а.с.32).

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року задоволено позов ОСОБА_4 , визначено їй додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою Дамашек Ю. на підставі цього заочного судового рішення було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.38, 107).

Рішенням Апеляційною суду міста Києва від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року, яким було визначено відповідачці додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини було скасоване, а задоволенні позову ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено (т.2, а.с.26).

З матеріалів справи також вбачається, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 спадкодавець ОСОБА_3 проживала і була зареєстрована з 24 червня 1960 року і до її смерті, що підтверджується довідкою КП "ЖЕО-103 Голосіївського району" від 01.08.2012 року № 1471. (т.1, а.с.11).

З довідки КП "Центр комунального сервісу" № 2988 від 26.12.2016 року та копії акту про проживання, складеного 03.03.2015 р. КП "ЖЕО-103" вбачається, що у спірній квартирі з січня 2011 року і до дня смерті спадкодавця, включаючи день відкриття спадщини, разом із спадкодавцем постійно проживала позивачка, яка продовжує постійно проживати у цій квартирі і в теперішній час (т.1, а.с.24-26).

Також, факт постійного проживання ОСОБА_2 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини повністю підтвердили допитані в місцевому суді свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а свідок ОСОБА_7 підтвердила їх і в суді апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід, як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала разом із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. З ст. 1268 ЦК України підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. (Правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04 линия 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17).

У разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію свого місця проживання (якщо спадкоємець знявся з реєстрації за попереднім місцем проживання та не звернувся до органу реєстрації після прибуття до нового місця проживання) доказом постійного проживання із спадкодавцем є довідка ЖЕО (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 185/8005/16-ц).

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 р. № 7 до інших випадків, за наявності яких свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним, відноситься, зокрема порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

При цьому, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава, у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то це не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у справах № № 927/849/17, 916/641/18, 906/1169/17.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки позивачка ОСОБА_2 постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не заявляла відмови від неї та, з урахуванням того, що відповідачка вважається такою, що не прийняла спадщини , оскільки пропустила строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і судовим рішенням їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення додаткового строку для звернення до нотаріальної контори із такою заявою, то право спадкування перейшло до позивачки, як спадкоємця другої черги за законом та, оскільки ОСОБА_2 доведено належними, допустимими та достовірними доказами факт прийняття нею спадщини, відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України та, що між сторонами наявний спір щодо спадкових прав і, що у позивачки відсутні умови для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність усіх передбачених законом підстав для визнання за нею права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом після смерті сестри ОСОБА_3 .

Також, колегія суддів погоджується і з висновками суду першої інстанції в тій частині, що скасування судового рішення, яким відповідачці було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, та неприйняття відповідачкою спадщини у порядку, визначеному ст. ст. 1269, 1270 та 1272 ЦК України, є підставою для визнання недійсним виданого їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки свідоцтво як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє, і у відповідності до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину може бути видано виключно спадкоємцю, який прийняв спадщину, тому наявність такого свідоцтва у відповідачки порушує спадкові права позивачки, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При цьому, апеляційним судом береться до уваги та обставина, що відповідно до постанови Верховного Суду від 23 січня 2019 року ОСОБА_4 не позбавлена можливості захистити свої права шляхом пред`явлення позову до належних відповідачів.

Відповідно до ст. ст. 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доводи апелянта про те, що довідка КП «Центр комунального сервісу» № 2988 від 26 грудня 2016 року та акт про проживання КП «ЖЕО-103» від 03 березня 2015 року не можуть вважатися належними доказами факту постійного проживання позивачки із спадкодавцем на час відкриття спадщини, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони є письмовими доказами у розумінні вимог ЦПК України, відповідають вимогам належності і допустимості та об`єктивно повністю підтверджуються показами в суді першої та апеляційної інстанцій свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які відповідачем в передбаченому законом порядку не спростовані, то у суду відсутні будь-які правові підстави для відхилення цих доказів.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, який, в силу вимог статті 317 ЦПК України переглядає справу виключно у межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, то колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: